Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 753/23150/15-ц

провадження № 61-1310св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Науково-технічний комплекс «Імпульс»,

третя особа - генеральний директор державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Імпульс» Погребняк Олег Леонтійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у складі судді Леонтюк Л. К. та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

11 грудня 2015 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Імпульс» (далі - ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс»), третя особа - генеральний директор ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» Погребняк О. Л. про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що з 14 березня 1989 року він працював у Казенному підприємстві «Науково-технічний Комплекс «Імпульс», правонаступником якого є ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс». З травня 2014 року він обіймав посаду заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

Наказом від 10 вересня 2015 року № 206 бувзвільнений з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не попередив його про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням, не запропонував будь-яких інших посад на підприємстві і не врахував переважне право на залишення його на роботі, оскільки він має більш високу кваліфікацію та тривалість безперервного стажу роботи на підприємстві.

Звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України, згідно з якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності. Строк звернення до суду ним пропущений з поважних причин, оскільки він перебував на амбулаторному лікуванні.

Позивач просив поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» та стягнути з відповідача на його користь 207 569, 60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 11 вересня 2015 року до 06 лютого 2017 року .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач був своєчасно попереджений про наступне вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади, від яких він відмовився, тому звільнення позивача з підстав, визначених частиною першої статті 40 КЗпП Українипроведене відповідно до вимог чинного законодавства, підстави для його поновлення відсутні.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року скасовано з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

Стягнуто з ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» на користь ОСОБА_1 88 442,34 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не був попереджений про майбутнє вивільнення за два місяці до звільнення; ознайомившись 01 вересня 2015 року зі списком вакантних посад, письмової відмови відповідачу не надавав і 10 вересня 2015 року звільнений з роботи. Встановивши такі обставини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вважав, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного законодавства.

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року рішення апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові зазначено, що суди під час розгляду не з`ясували чи пропущений позивачем строк звернення до суду відповідно до статті 233 КЗпП України, а також не врахували положень статті 235 КЗпП України про стягнення заробітної плати.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору,ОСОБА_1 подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не врахували та не надали належної правої оцінки доказам, що підтверджують порушення відповідачем вимог трудового законодавства, висновки судів обох інстанцій не відповідають дійсним обставинам справи.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» подало відзив, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 доДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс», третя особа - генеральний директор ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» Погребняк О . Л . та витребувано з Дарницького районного суду міста Києва зазначену справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом генерального директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» від 12 червня 2015 року№ 112 «Про внесення змін до штатного розпису ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» посада заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс», яку обіймав ОСОБА_1 ,скорочена.

15 червня 2015 року на підставі пункту 7.7 Статуту ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» направило генеральному директору ДК «Укроборонпром» листа № 317 щодо погодження пропозиції призначення ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

У відповідь ДК «Укроборонпром» листом від 18 червня 2015 року відмовило у погодженні призначення ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

У зв`язку з відсутністю позивача19 червня 2015 року на роботі відповідач направив на адресу позивача телеграму з повідомленням про скорочення посади, яку він займав, та попередив про наступне вивільнення. 10 липня 2015 року ОСОБА_4 особисто ознайомлений із наказом від 12 червня 2015 року № 112 та повідомлений про наступне вивільнення, при цьому позивач від підпису відмовився, про що складено відповідний акт.

01 вересня 2015 року позивачу запропоновані наявні на підприємстві три вакантні посади, з переліком яких останній ознайомився, і зазначив, що відповідь надасть пізніше, проте своєї згоди на переведення не надав.

Наказом від 10 вересня 2015 року № 206 ОСОБА_1 звільнений з посади заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» з 10 вересня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Звільнення ОСОБА_1 погоджено ДК «Укроборонпром», що підтверджується листом від 04 вересня 2015 року.

У зв'язку з відсутністю позивача на роботі в день видання наказу, останній з наказом ознайомився 19 вересня 2015 року, про щона звороті наказу міститься його підпис.

При звільненні позивача з роботи йому були виплачені всі належні кошти.

Трудову книжку позивач отримав 05 жовтня 2015 року, що підтверджується його підписом у журналі обліку руху трудових книжок відповідача.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суди встановили, що посада заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс», яку обіймав ОСОБА_1 , скорочена.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суди встановили, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши йому вакантні посади.

Оскільки позивач з дня попередження про вивільнення згоди на переведення на іншу посаду не надав, у зв`язку з цим у відповідача були наявні підстави для його звільнення позивача.

Не погодившись зі звільненням, ОСОБА_1 11 грудня 2015 року звернувся до суду з позовом.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом із тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Суди, встановивши, що позивач ознайомився з наказом про звільнення 19 вересня 2015 року, отримав трудову книжку 05 жовтня 2015 року, а звернувся до суду за оскарженням звільнення з роботи 11 грудня 2015 року, при цьому доказів поважності причин пропуску строку суду не надав, дійшли висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 дійшли правильного висновку, що у відповідача мало місце скорочення штату, процедуру скорочення штату відповідач провів з дотриманням вимог законодавства.

Судами встановлено, що звільнення відбулось у період тимчасової непрацездатності.

Але оскільки строк, визначений статтею 233 КЗпП України на звернення до суду, ОСОБА_1 пропущений без поважних причин, відмова у задоволенні позову є законною та обґрунтованою.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світліконкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

М. М. Русинчук

В. І. Крат