Провадження № 22-ц/801/2351/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 рокуСправа № 127/19235/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Панасюка О.С., Сопруна В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 127/19235/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області 19 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Бойка В.М.,

встановив:

В липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 травня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит 7430, 84 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими Умовами та правилами, Тарифами складають між та банком кредитний договір. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання до договором та угодою виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач свої зобов`язання за договором виконував не належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість. Відповідно до ст. 1054 ЦК України та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 27 травня 2013 року станом на 11 червня 2019 року у розмірі 29857,27 гривень, з яких 3651 грн - заборгованість за кредитом, 2,15 грн- заборгованість за процентами за користування кредитом, 8178, 24 грн - заборгованість за пенею та комісією; 18025, 88 грн - штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 19 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 27 травня 2013 року у розмірі 3651,00 грн та судовий збір у розмірі 365,10 грн.

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті є підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за тілом кредиту. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві не зазначені розмір кредитного ліміту, процентна ставка, строк надання банківських послуг та будь-які інші умови надання банківських послуг, а додані до анкети-заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, у яких і містяться всі умови надання позичальнику банківських послуг, не підписані відповідачем, а тому позивачем не доведено що вони є частинами договору і були надані для ознайомлення позичальнику під час підписання кредитного договору. Виходячи з чого відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитом, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неналежне дослідження доказів.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що зобов`язання відповідача виникли з договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви, при цьому не з`ясував належним чином предмет та підстави позовних вимог, а також не дослідив надані позивачем докази на обґрунтування своїх вимог. Суд першої інстанції не звернув уваги, що предметом позову є стягнення кредитної заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 травня 2013 року, що підписана відповідачем, якою визначено усі істотні умови договору, а саме суму кредиту, розмір процентів, строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань (сплата штрафу відповідно до п. 2.2 договору та сплата пені відповідно до п. 2.8 договору), порядок та строки погашення заборгованості та ін., що спростовує висновки суду першої інстанції про те, що сторонами не погоджено ці умови. Суд першої інстанції за відсутності заперечень відповідача, безпідставно не взяв до уваги доводи позивача, пославшись на практику Верховного Суду. Відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли з кредитного договору, укладеного шляхом підписання позичальником ОСОБА_1 анкети-заяви, невід`ємною частиною якого є Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, до яких суд дійшов з порушенням процесуального права, не дослідивши належним чином предмет позову та докази, наявні в матеріалах справи.

Як видно з матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 травня 2013 року, а не за кредитним договором, укладеним шляхом підписання позичальником анкети-заяви.

По справі встановлено, що 12 грудня 2005 року ОСОБА_1 було підписано заяву позичальника №DNH4KS20860347 на отримання строкового кредиту у сумі 2201 грн строком на 12 місяців, з установленою відсотковою ставкою 2,09% в місяць на придбання товарів та сплати комісії банку та компанії ТОВ «Приват Кредит» за консультативні послуги.

27 травня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 була підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі- Генеральна угода), за умовами якої сторони з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №DNH4KS20860347 від 12 грудня 2005 року домовились зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме проценти на 0,0 грн, комісії на 0,0 грн, пені на 16231, 01 грн, штрафу на 8770, 84 грн.

Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику стороковий кредит в сумі 7430, 84 грн на строк шість місяців з 27 травня 2013 року по 30 листопада 2013 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 7430,84 грн в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 0,001% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, у вказані в Заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1238, 47 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 листопада 2013 року.

Відповідно до п.2.2 Генеральної угоди згідно із ст.212,611,651 ЦК України у випадку порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк по яких не настав, сторони узгодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 18025, 88 грн. Для надання послуг, банк видає позичальнику платіжну карту відповідно до п.2.1 Генеральної угоди.

Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди у разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в умовах і правилах за кожен день прострочки.

Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за Генеральною угодою заборгованість ОСОБА_1 станом на 11 червня 2019 року становить 29 857, 27 грн, з яких 3651 грн - заборгованість за кредитом, 2,15 грн - заборгованість за відсотками, 8178, 24 грн - нарахована комісія та 18025,88 грн -штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У цій справі сторони погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, 27 травня 2013 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на шість місяців, тобто до 30 листопада 2013 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 7430,84 грн, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 0,001% щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту, сплату відсотків та інших витрат відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти у сумі 1238,47 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Також у п. 2.2 Генеральної угоди сторони погодили відповідальність позичальника за порушення строків погашення заборгованості у вигляді сплати штрафу, яка складає фіксовану суму 18025, 88 грн.

Доводи позивача щодо укладення договору, надання позичальнику кредиту та виникнення заборгованості внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором не спростовані відповідачем.

Також з наданого розрахунку видно, що відповідач до 30 вересня 2013 року здійснювала погашення заборгованості, залишок заборгованості за тілом кредиту складає 3651 грн.

Отже, доведеними є доводи позивача щодо розміру заборгованості за тілом кредиту - 3651 грн та штрафом у сумі 18025,88 грн.

Водночас щодо інших складових заборгованості, а саме розміру заборгованості за відсотками та комісії, вимоги є недоведеними, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на шість місяців - до 30 листопада 2013 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 листопада 2013 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 грудня 2013 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже, після спливу строку кредитування, тобто після 30 листопада 2013 року, АТ КБ «ПриватБанк» не мав права нараховувати відсотки за Генеральною угодою.

Як видно з розрахунку заборгованості, станом на 30 листопада 2013 року розмір заборгованості за відсотками становив 0,13 грн, які і підлягають стягненню з відповідача на користь банку.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 8178,24 грн заборгованості за пенею і комісією, проте як видно із наданого розрахунку вказана сума визначена банком виключно заборгованістю за нарахованою комісією (а.с. 5).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Виходячи з наданих позивачем доказів на підтвердження доводів про стягнення кредитної заборгованості, не приймаються до уваги доводи позивача про передбачену умовами Генеральної угоди відповідальність у вигляді пені.

Водночас змістом Генеральної угоди не визначено обов`язку щодо сплати позичальником комісії, її розміру, умов нарахування, видів послуг банку, за які передбачено її сплату, строки внесення.

Так, п. 2.5 Генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з Генеральною угодою та Умовами і правилами. А також підписуючи договір відповідач підтвердила, що ця Генеральна угода разом із запропонованими ПАТКБ «ПриватБанк» Умовами і правилами , Тарифами складає між нею і банком кредитний договір.

Пунктом 2.1.1.12.8 Умов і правил передбачено, що банк стягує комісію за обслуговування згідно з Тарифами/Пам`яткою клієнта/Довідкою про умови кредитування, Тарифами банку, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13. Сплата комісії здійснюється згідно з п. 2.1.1.3.3 Умов і правил.

З доданого витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» передбачено сплату щорічної комісії за обслуговування лише у тарифному плані «Універсальна Gold».

Проте, додані до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можуть бути прийняті до уваги як доказ погодження сторонами умов щодо сплати комісії, оскільки ці документи не підписані позичальником, відсутні достовірні підтвердження, що саме їх розумів відповідач підписуючи Генеральну году, а відтак, що цей Витяг і Тарифи є невід`ємною частиною Генеральної угоди від 27 травня 2013 року.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/147, і підлягає до застосування в силу положень ч.4 ст. 263 ЦПК України.

З цих підстав не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування до спірних правовідносин практики Верховного Суду.

При цьому умови Генеральної угоди взагалі не містять відомостей про те, за яким тарифним планом ОСОБА_1 отримала кредитну картку.

Виходячи з чого, вимоги позивача про стягнення 8178,24 грн нарахованої комісії не підлягають до задоволення.

За змістом частин першої-другої ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначених вимог суд першої інстанції не дотримався, неповно з`ясував обставини справи, не дослідив надані позивачем докази, що призвело до неправильного вирішення, а висновки суду не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим відповідно до ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає до скасування в повному обсязі з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог за звернення до суду з позовом у сумі 1394, 65 грн та 2091,97 грн - за подання апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382,384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області 19 вересня 2019 року скасувати, ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 травня 2013 року у розмірі 21 677, 01 гривень (двадцять одна тисяча шістсот сімдесят сім гривень, 01 копійка), з яких: 3651 гривня (три тисячі шістсот п`ятдесят одна гривня) - заборгованість за кредитом; 0,13 гривень (13 копійок) - заборгованість за відсотками за користування кредитом, та 18025, 88 гривень (вісімнадцять тисяч двадцять п`ять гривень 88 копійок) - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Стягнути з на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1394, 65 гривень (одна тисяча триста дев`яносто чотири гривні 65 копійок) судового збору, сплаченого при зверненні до суду та 2091,97 гривень (дві тисячі дев`яносто одну гривню, 97 копійок) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Учасники справи:

Позивач:Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1Д, м. Київ, , МФО №305299).

Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: О.С. Панасюк

В.В. Сопрун