ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №580/1102/17

Номер провадження 22-ц/816/1069/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 20 грудня 2018 року в складі судді Стеценка В. А., ухваленого у м. Лебедин,

в с т а н о в и в:

03 липня 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 01 жовтня 2010 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення відповідач не виконала, тому станом на 30 квітня 2017 року утворився борг на загальну суму 63683,36 грн., який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідача.

При цьому, позивач послався на те, що з розрахунку заборгованості, який визнаний судом як належний доказ та не спростований відповідачем, вбачається, що 30 червня 2014 року та 28 липня 2014 року позичальником за кредитом були здійснені платежі на суму 300 грн. та 400 грн., відповідно, а згідно з ч. 1 і 3 ст. 264 ЦК України якщо особою вчинені дії, які свідчать про визнання нею свого боргу, то перебіг позовної давності переривається, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Крім того, банк зазначив, що надав належні та допустимі докази по справі, відповідно до яких строк дії останньої кредитної картки був встановлений до останнього дня серпня 2017 року, а позивач звернувся з позовом у липні 2017 року, тобто до спливу строку позовної давності. До того ж, як вважає позивач, наданий розрахунок заборгованості, у якому вказані розмір відсотків, пеня та інші суми відповідно до кредитного договору є належним і допустимим доказом для підтвердження заборгованості відповідача перед банком у заявленому розмірі.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 95).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилася, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що була ознайомлена з договором про надання банківських послуг, а також вказала на обізнаність стосовно того, що Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privat.com.ua, які вона зобов'язалася виконувати, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана позичальником, базова відсоткова ставка по кредитному ліміту становить 3 % в місяць, щомісячні платежі умовами кредитування передбачені у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишка заборгованості, зі строком внесення до 25 числа місяця, наступного за звітним. Крім того, умовами кредитування передбачені пеня та штраф за порушення строків по грошових зобов'язань (а.с. 93).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за кредитним договором № б/н від 01 жовтня 2010 року станом на 30 квітня 2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 63683,36 грн., яка складається із: 5369,66 грн. заборгованості за кредитом, 51504,97 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3300 грн. пені, а також 500 грн. фіксованої частини штрафу та 3008,73 грн. його процентної складової (а.с. 4- 5).

З наданої банком інформації по кредитному договору № б/н від 01 жовтня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 видавались наступні картки: НОМЕР_2, НОМЕР_3, а остання видана позичальнику кредитна картка НОМЕР_4 має строк дії по лютий 2018 року (а.с. 111).

Представник відповідача в заяві від 25 жовтня 2018 року просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки, на його думку, позивач пропустив трирічний строк позовної давності (а.с. 190 - 191).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не надав доказів того, що ОСОБА_1 крім картки, строк дії якої закінчився 31 січня 2014 року, отримувала та користувалася і іншими кредитними картками зі строком дії до вересня 2014 року та до лютого 2018 року, відповідно. Крім того, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, тому відмовив у позові. При цьому, місцевий суд взяв до уваги те, що строком виконання кредитних зобов'язань, який відповідач порушив, є 31 січня 2014 року, тому позивач мав право пред'явити вимогу про стягнення боргу, починаючи з 01 лютого 2014 року по 01 лютого 2017 року, однак, як вказав суд, з даним позовом він звернувся лише у липні 2017 року, а доказів поважності причин пропуску цього строку суду не надав.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Пунктами 5.3, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року, встановлено, що банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях особові рахунки та виписки з них.

Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити:

номер особового рахунку;

дату здійснення останньої (попередньої) операції;

дату здійснення поточної операції;

код банку, у якому відкрито рахунок;

код валюти;

суму вхідного залишку за рахунком;

код банку-кореспондента;

номер рахунку кореспондента;

номер документа;

суму операції (відповідно за дебетом або кредитом);

суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку;

суму вихідного залишку.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору, в яких відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником за період з 01 жовтня 2010 року по 28 липня 2014 року (а.с. 4 - 5, 150 - 154, 220 - 222).

Колегія суддів не може погодитьсь з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів того, що ОСОБА_1 крім картки, строк дії якої закінчився 31 січня 2014 року, отримувала та користувалася і іншими кредитними картками зі строком дії до вересня 2014 року та лютого 2018 року (а.с. 111).

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, починаючи з 05 жовтня 2010 року по 26 лютого 2014 року використовувала кредитні кошти. Так, останній розрахунок за допомогою кредитної карти у сумі 50 грн. нею був здійснений 26 лютого 2014 року за оформлення карти «Універсальна» з фото. У подальшому, ОСОБА_1 неодноразово вносила кошти на погашення заборгованості, зокрема, 27 березня 2014 року нею було сплачено 380 грн., 30 червня 2014 року - 300 грн., а 28 липня 2014 року - 400 грн. Останні два платежі були здійснені за допомогою авторизації кредитної картки за НОМЕР_4, що була їй видана банком 26 лютого 2014 року зі строком дії до лютого 2018 року, що підтверджується довідкою про перевипуск картки та випискою за рахунком (а.с. 11, 222)

При цьому, починаючи з 31 березня 2014 року у неї виникла прострочена заборгованість з повернення тіла кредиту та процентів.

Отже, висновок суду про недоведеність факту неодноразового перевипуску кредитної картки не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується доказами, зокрема, довідкою про перевипуск картки, розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору (а.с. 4 - 5, 111, 150 - 154, 220 - 222).

Умовами кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, а саме: в розмірі 7% від суми заборгованості впродовж строку кредитування. Крім того, сторонами було погоджено сплату відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом на рівні 36 % на рік (3 % на місяць). Тобто, ними було погоджено порядок і строки виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 529 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач виконав умови кредитного договору та надав позичальнику кредитні кошти, проте, останній порушив взяті на себе зобов'язання щодо вчасного повернення кредиту, тому за договором виникла заборгованість.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (вказаного висновку про правильне застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 28 березня 2018 року).

Оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування, тому перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Згідно розрахунку заборгованості прострочена заборгованість зі сплати щомісячних платежів по погашенню кредиту та процентів виникла у відповідача з 31 березня 2014 року, останні платежі по кредиту позичальник здійснила 30 червня 2014 року та 28 липня 2014 року у розмірі 300 грн. та 400 грн., відповідно, з яких 350 грн. було зараховано на погашення процентів, а 350 грн. - на пеню (а.с. 5). При цьому, відповідач не оскаржувала такий порядок зарахування внесених нею коштів.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що 30 червня 2014 року та 28 липня 2014 року відповідачем було здійснено дії, які свідчать про визнання нею свого боргу як по тілу кредиту, так і по процентам, а тому перебіг строку позовної давності було перервано за вказаними платежами, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Про застосування позовної давності заявлено представником відповідача у суді першої інстанції.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку Згідно частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таким чином, по справі встановлено, що останні платежі за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 30 червня 2014 року та 28 липня 2014 року у розмірі 300 грн. та 400 грн., відповідно, на погашення процентів та пені. При цьому, відповідач фактично погодилась з таким порядком зарахування внесених нею коштів. Отже, такі дії позичальника свідчать про визнання нею боргу за процентами за період, що передував сплаті такого платежу, тобто з 31 березня 2014 року по 28 липня 2014 року та є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно вимог позикодавця щодо стягнення заборгованості по процентам за вказаний період.

В той же час, суд першої інстанції не врахував наведених норм матеріального права і обставин справи та не встановив обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за період з 31 березня 2014 року (виникнення простроченої заборгованість з процентів за користування кредитними коштами) по 30 квітня 2017 року (кінцева дата розрахунку).

Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом банк нараховував відсотки за користування кредитом, а саме: з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2012 року банк застосовував процентну ставку 36 % річних; з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року проценти нараховувались по ставці 30 % річних; з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - по ставці 34,8 % річних; з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2017 року - по ставці 43,2 % (а.с. 4 - 5).

Однак, збільшення процентної, у тому числі і у випадку простроченої заборгованості, сторонами кредитного договору не було узгоджено ні у анкеті - заяві, ні у довідці про умови кредитування, підписаних позичальником.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Відтак, слід вважати, що ОСОБА_1 мала обов'язок перед банком сплачувати не більше, ніж 36 % річних за користування кредитними коштами в період з 31 березня 2014 року по 30 квітня 2017 року.

Отже, розрахунок заборгованості за процентами за вищевказаний період виглядає наступним чином: 1456,43 грн.+1933,10 грн.+1933,10 грн.+635,53 грн.=5958,16 грн.

З яких:

1456,43 грн. - заборгованість за процентами у період з 31 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року (5369,66х275 днівх36%/365);

1933,10 грн. - заборгованість за процентами за 2015 рік (5369,66х36%);

1933,10 грн. - заборгованість за процентами за 2016 рік (5369,66х36%);

635,53 грн. - заборгованість за процентами у період з 01 січня 2017 року по 30 квітня 2017 року ((5369,66х120 днівх36%/365).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 30 % річних за період з 31 березня 2014 року по 30 квітня 2017 року, тому вказані вимоги банку підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині щодо вирішення вказаного питання, відповідно, необхідно скасувати.

Разом з тим, як зазначалося вище, з розрахунку заборгованості вбачається, що прострочення заборгованість за тілом кредиту виникла з 31 березня 2014 року і починаючи із вказаної дати щомісячні платежі позичальник не вносила, тобто, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Позивач звернувся до суду з позовом 03 липня 2017 року, тобто, період за який підлягає стягненню сума кредиту становить з 03 липня 2014 року по 30 квітня 2017 року (кінцева дата розрахунку) включно. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5063,63 грн., а не 5369,66 грн., оскільки 306,03 грн. знаходиться за межами трирічного строку позовної давності, у зв'язку з чим рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту також необхідно скасувати.

Стосовно вирішених позовних вимог в частині відмови у стягненні з відповідача пені у сумі 3300 грн. та 3508,73 грн. штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, передбачена відповідальність позичальника за порушення зобов'язання, а саме: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, а також штраф за порушення строків платежів за будь - яким із грошових зобов'язань (500 грн.+5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій).

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, за одне й те саме порушення зобов'язання фактично передбачена подвійна відповідальність позичальника. При цьому, в ст.61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням того, що позов банку в частині стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом задоволений частково, а з розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що заборгованість за пенею в розмірі 3300 грн. нарахована на загальну суму заборгованості, яка складає 56874,63 грн. (5369,66 заборгованість за кредитом+51504,97 грн. заборгованість за процентами), тому колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 1051,10 грн. (500 грн. + (5063,63 грн.+5958,16 грн.)х5%), як зазначено в довідці про умови кредитування. Таким чином, позов банку в частині стягнення неустойки підлягає частковому задоволенню.

Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 12072,89 грн. (5063,63 грн. заборгованість за кредитом + 5958,16 грн. заборгованість за процентами + +1051,10 грн. у вигляді штрафу) в якості заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 19 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 304 грн. (19% від 1600 грн.) та за апеляційний розгляд справи в сумі 456 грн. (19 % від 2400 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 20 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 5063,63 грн. боргу по тілу кредиту, 5958,16 грн. боргу по процентам за користування кредитом та 1051,10 грн. у вигляді штрафу, а всього стягнути 12072,89 грн. заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 жовтня 2010 року.

В задоволені іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 304 грн. та за апеляційний розгляд справи в сумі 456 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя - доповідач)

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко