Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2-3108/11

провадження № 61-34832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: дачно-будівельний кооператив «Нова Аркадія», управління земельних ресурсів Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Заїкіна А. П., Калараша А. А., від 10 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовними вимогами, які неодноразово уточнювала та в обґрунтування яких зазначала, що з 08 жовтня 1988 року по 21 грудня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого 19 січня 1992 року ними було набуто у власність 71/1000 частину будови (дачі) по АДРЕСА_1 на території дачно-будівельного кооперативу «Нова Аркадія» (далі - ДБК «Нова Аркадія»), що розташована на земельні ділянці площею 0,0682 га. Зазначена земельна ділянка була передана у приватну власність відповідача безкоштовно на підставі рішення виконкому Одеської міської ради від 17 липня 1998 року. Зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 , без її на те згоди, у порушення встановленого законом порядку, було здійснено самовільну реконструкцію дачної будівлі та надвірних споруд і збільшено загальну площу будівлі до 57,1 кв. м.

Крім того, у 1991 році сторони придбали автомобіль «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску, який було зареєстровано на відповідача та у подальшому знято з реєстрації у зв`язку із його продажом без її згоди.

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу сторони разом не проживають та не підтримують подружніх стосунків, згоди щодо поділу майна не дійшли, позивач просила визнати за нею право власності на 71/2000 частин зазначеного дачного будинку, усунути перешкоди у праві власності, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 привести будинок за власний рахунок у первісний стан, визнати право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0682 га, яка знаходиться під дачним будинком та стягнути з відповідача на її користь компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2006 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 січня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, однак ухвалою суду апеляційної інстанції від 03 жовтня 2007 року скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2017 року у зв`язку із нововиявленими обставинами, а справу направлено на новий розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

У червні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати особистою приватною власністю зазначену земельну ділянку та розташований на ньому дачний будинок, оскільки це майно набуто за час окремого проживання з відповідачкою у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2010 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді

Шенцевої О. П. від 10 лютого 2015 року у задоволенні позовів

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 з 2002 року здійснював будівництво спірної дачної будівлі, будівництво вказаного майна не зареєстроване, у зв`язку з чим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, а тому відсутні підставі для визнання за позивачем права власності на половину цього майна. При цьому знесення самочинних будівель є крайньою мірою і ОСОБА_1 не довела можливість приведення спірної будівлі у попередній стан Відмовляючи у частині визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки суд виходив з того, що ця земельна ділянка відповідачу передана відповідно до безоплатної приватизації, а тому відповідно до статті 57 СК України є його особистою власністю. Відмовляючи в стягненні компенсації Ѕ частини вартості автомобіля суд вважав, що висновок експертного дослідження щодо встановлення вартості автомобіля є недопустимим доказом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку у справі спільної сумісної власності подружжя, яка становить 71/2000 частин ДБК «Нова Аркадія» і складається з дачного будинку під літ. «Б» та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці площею

0,0682 га по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0682 га, розташованої по АДРЕСА_1 .

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування зазначеним дачним будинком, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 привести його за власний рахунок у первісний стан у спосіб, передбачений висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи від 10 липня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію

Ѕ частини вартості автомобіля «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску, у розмірі 24 139,63 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, щосторони за спільні кошти 19 січня 1992 року придбали спірний дачний будинок, повністю сплативши за нього пайовий внесок, а тому він є спільним сумісний майном подружжя, презумпцію якого відповідач не спростував. При цьому суд першої інстанції помилково вважав цей будинок новоствореним майном, оскільки в дачному будинку була проведена реконструкція і загальна площа будинку збільшилася лише на 1,6 кв. м., а тому підстав для відмови у визнання за позивачем права власності на половину цього майна не було. Разом з цим, відповідач здійснив перепланування будинку без згоди позивача, порушивши її право мирно володіти своїм майно, а тому таке право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача привести дачний будинок у попередній стан за власний рахунок. Крім того, суд першої інстанції, вважаючи розташовану під дачним будинком земельну ділянку особистою приватною власністю відповідача, не звернув уваги на положення статті 30 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цим об`єктом переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, а тому за позивачем можливо визнати право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки. Суд апеляційної інстанції, компенсуючи позивачу Ѕ частину вартості автомобіля, набутого сторонами у період шлюбу, виходив із висновку експертного дослідження

від 13 листопада 2014 року, вказуючи на те, що цей висновок відповідачем спростовано не було, а судом першої інстанції помилково визнано неналежним доказом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину земельної ділянки та розташованого на ній дачного будинку, а також в частині зобов`язання привести дачний будинок у первісний стан із залишенням в цій частині рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що пайовий внесок за спірний дачний будинок був внесений його батьками у період фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем, а тому на нього не може розповсюджуватися режим спільної сумісної власності. Крім того, здійснюючи поділ земельної ділянки суд не звернув уваги на те, що ця земельна ділянка була набута ним у приватну власність у порядку приватизації, а тому є також його особистою власністю.

Доводів щодо незаконності рішення суду апеляційної інстанції про стягнення компенсації Ѕ частини вартості транспортного засобу касаційна скарга не містить, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України законність ухваленого судом в цій частині рішення колегією суддів не перевіряється.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу

У грудні 2017 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухваленого судом апеляційної інстанції рішення.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 08 жовтня 1988 року по 21 грудня 2005 року ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними було набуто право власності на дачний будинок АДРЕСА_1 на території ДБК «Нова Аркадія», який складає 71/1000 частку ДБК, шляхом сплати за це майно пайового внеску 19 січня 1992 року у повному розмірі. Загальна площа зазначеного будинку відповідно до технічного паспорту

від 17 лютого 1998 року становила 55,5 кв. м. Дача складалася із літньої кухні, душу, сараю, вбиральні, огорожі, мостіння.

Свідоцтво про право власності на дачний будинок було видано

02 березня 1998 року на ім`я ОСОБА_2

Зазначений дачний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0682 га, яка була передана у приватну власність ОСОБА_2 у порядку приватизації на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 липня 1998 року (а. с. 19 т. 1).

Відповідно до технічного паспорту на дачний будинок АДРЕСА_1 від 15 березня 2012 року у зв`язку із здійсненням перепланування його загальна площа збільшилася до 57, 7 кв. м. та складається із: гаражу, сараю, вимощення, огорожі.

Відповідно до висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи від 10 липня 2017 року є технічна можливість приведення перепланованих приміщень дачного будинку відповідно до технічного паспорту від 17 лютого 1998 року. Крім того, є технічна можливість зносу самовільно збудованого гаражу та перепланування сараю.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо дачного будинку

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень

ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірний дачний будинок) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірний дачний будинок) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого

1991 року № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірний дачний будинок) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Установивши, що пай за спірний дачний будинок внесений подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у ДБК «Нова Аркадія» у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що дачний будинок є спільною власністю сторін у справі та згідно з приписами статті 28 КпШС України, а також статті 70 СК України їхні частки є рівними, а тому правильно визнав за позивачем право власності на Ѕ ідеальну частку спірного дачного будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що пай був сплачений за рахунок коштів батьків відповідача спростовуються квитанціями до прибуткового касового ордеру від 19 січня 1992 року, в яких платником зазначено ОСОБА_2

(а. с. 96 т. 3) і ці кошти було сплачено у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначений будинок був набутий сторонами за час фактичного припинення шлюбних відносин, а відтак є особистою приватною власністю ОСОБА_2 не ґрунтуються на матеріалах справи, висновок суду апеляційної інстанції про належність цього майна до спільної власності подружжя є законним і обґрунтованим.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спірного дачного будинку ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Разом з тим, у касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування дачним будинком, шляхом зобов`язання відповідача приведення будинку у первісний стан. Касаційна скарга не містить доводів, які саме норми матеріального права було неправильно застосовано судом апеляційної інстанції при вирішенні цієї частини позовних вимог. Водночас, ОСОБА_2 просить в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке мотивовано тим, що таке зобов`язання полягає у знесенні самовільно збудованих будівель та реконструкції, однак вказане є крайньою мірою і є неможливим, оскільки до ОСОБА_2 не були використані усі передбачені законом заходи щодо реагування і притягнення до відповідальності, не досліджувалося питання про можливість здійснення перебудови нерухомості та не встановлено, що відповідач відмовляється від здійснення такої перебудови. Крім того, знесення самовільно збудованих будівель та реконструкції призведе до руйнування цілісності систем інженерного обладнання. При цьому позивачу не виділялося конкретне майно, а було визнано лише право власності на Ѕ ідеальну частку у справі спільної сумісної власності подружжя, яка становить 71/2000 спірного дачного будинку, а тому посилання ОСОБА_1 на порушення її прав проведеною позивачем реконструкцією та побудуванням самочинних будівель є передчасними.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, вважає їх такими, що узгоджуються із нормами чинного законодавства та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, у постанові

від 06 вересня 2017 року у справі № 642/7110/15-ц.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в указаній частині, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом його приведення у первісний стан підлягає скасуванню із залишенням в цій частині рішення суду першої інстанції.

Щодо земельної ділянки

У частині першій статті 30 ЗК України 1990 року передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Аналогічна норма міститься і у частині першій статті 120 нині діючого ЗК України.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня

2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах

№ 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки.

Установивши, що при набутті права власності на дачний будинок сторони в рівних частках набули право власності на розташовану під цим будинком земельну ділянку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частини земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача у справі.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення в частині поділу спірної земельної ділянки ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 08 листопада 2017 року зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування рішення, тому виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року підлягає поновленню у нескасованій судом касаційної інстанції частині.

Керуючись статтями 400, 410, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобов`язання привести його у первісний стан скасувати та залишити в цій частині в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 10 лютого 2015 року.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині поділу земельної ділянки та розташованого на ній дачного будинку під літ. «Б» по АДРЕСА_1 залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області

від 10 жовтня 2017 року у нескасованій судом касаційної інстанції частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта