Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/28034/16-ц

провадження № 61-31018св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року у складі судді Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 24 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10-29/3455, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 120 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 24 травня 2022 року. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 02-10/1707, за яким поручитель відповідає перед кредитором в солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник. В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов'язань, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість. Враховуючи наведене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором від 24 травня 2007 року № 10-29/3455 в розмірі 126 234,80 доларів США, що станом на 22 жовтня 2015 року за курсом Національного Банку України (далі - НБУ) еквівалентно 2 854 080,46 грн, та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у складі судді Піхур О. В. позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 24 травня 2007 року № 10-29/3455 в розмірі 126 234,80 доларів США, що станом на 22 жовтня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 2 854 080,46 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач довів факт наявності заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_1 на загальну суму 126 234,80 доларів США.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2017 року заяву представника відповідачів про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення місцевого суду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху з передбаченої частиною другою статті 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), підстави несплати судового збору за подання апеляційної скарги і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2017 рокув задоволенні заяви представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зменшення судового збору за подання апеляційної скарги на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року відмовлено. Постановлено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2017 рокута направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху представник відповідачів надіслав суду квитанції про сплату судового збору в розмірі 6 тис. грн, та клопотання про зменшення розміру судового збору разом з доказами, які підтверджують їх майновий стан. Поверненням апеляційної скарги суд позбавив відповідачів права на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У листопаді 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін, посилаючись на те, що повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права. Наведені у клопотанні заявників про зменшення розміру судового збору доводи не вказували на підстави для такого зменшення, а доказів того, що вони дійсно позбавлені можливості сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі, відповідачі не надали.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 761/28034/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що заявники не виконали вимог ухвали Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2017 рокупро залишення апеляційної скарги без руху і в наданий ним строк не сплатили судовий збір за подання скарги в необхідному розмірі.

Такий висновок суду не відповідає вимогам процесуального права.

Згідно з частинами першою, третьою статті 82 ЦПК України 2004 року суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Така ж правова норма містилася й у статті 8 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час подання відповідачами апеляційної скарги.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.

Однією з основних засад судочинства, визначених у статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Апеляційним судом встановлено, що 13 вересня 2017 року на виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху представник відповідачів подав заяву про зменшення розміру судового збору до 8 800 грн у зв'язку тим, що майновий стан заявників не дозволяє їм сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі. На підтвердження майнового стану заявників ним було надано довідки про їх доходи та квитанцію про сплату судового збору в розмірі 6 тис. грн. Обґрунтовуючи вимоги заяви, представник відповідачів посилалася на те, що розмір судового збору (47 092,33 грн) перевищує сукупний річний дохід заявників більше як на 79 відсотків.

За змістом статті 168 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний розглянути заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі, та за наслідками їх розгляду постановити ухвалу.

За таких обставин апеляційний суд зобов'язаний був розглянути заяву представника відповідачів про зменшення розміру судового збору і в разі відмови в її задоволенні довести зміст постановленої ухвали до відома заявників та запропонувати їм сплатити недоплачену суму судового збору, а не одразу повертати апеляційну скаргу.

Крім того, розглядаючи заяву про зменшення розміру судового збору, апеляційний суд дав оцінку лише доказам майнового стану ОСОБА_1 При цьому апеляційна скарга була подана від імені двох відповідачів і до заяви про зменшення розміру судового збору на підтвердження майнового стану ОСОБА_2 було додано довідку від 11 вересня 2017 року № 6941, якій суд взагалі не дав правової оцінки.

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК Українипередбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вищенаведених норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі.

У зв'язку з допущеними апеляційним судом порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, оскаржуване судове рішення слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник С. О. Погрібний