КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року (суддя Саламон О.Б.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у серпні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 5 вересня 2013р. у розмірі 109 969грн 41коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 5 вересня 2013р. відповідач отримав кредит у розмірі 8 500грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач посилався на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим за даним кредитним договором станом на 31 березня 2018р. існує заборгованість у розмірі 109 969грн 41коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 6 655грн 54коп. та за процентами за користування кредитом за період з 5 вересня 2013р. по 19 січня 2018 р. у розмірі 103 313грн 87коп.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловив згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання

банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

Крім того, позивач зазначає, що у підтвердження укладення кредитного договору надав суду копію анкети-заяви від 5 вересня 2013 року, розрахунок заборгованості станом на 31 березня 2018 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, виписку по картковому рахунку, фото відповідача з отриманою карткою, повідомлення про видані картки із зазначенням строку їх дії, Умови та Правила надання банківських послуг та наказ про їх затвердження, проте заперечення відповідача не підтверджені належними доказами, а саме лише посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладених кредитних правовідносин.

Також позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність доказів погодження сторонами умов кредитування, встановлення ліміту та видачі кредиту, оскільки його розмір зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти.

Крім того, позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права в частині відмови у стягненні з боржника процентів за користування кредитом, неправомірне незастосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за користування ними, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 5 вересня 2013р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також ОСОБА_1 у заяві підтвердив, що ознайомлений з договором про надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом роздруківки з сайту https://privatbank.ua.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 березня 2018р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 6 655грн 54коп. та за процентами за користування кредитом у розмірі 103 313грн 87коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами були погоджені істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір кредитного ліміту та процентної ставки за користування кредитом, а з приводу повернення банку отриманої відповідачем грошової суми, банк пропустив строк позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у

письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Разом з цим, ні анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , ні Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду позивачем, не містять ні розміру кредиту, ні розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору, а відтак відсутні правові підстави для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 5 вересня 2013р.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір кредитного ліміту зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дана довідка не підписана ні відповідачем, ні посадовою особою банку, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач погодив указаний в ній розмір кредитного ліміту та був обізнаний із ним.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова

договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У анкеті-заяві, яка підписана ОСОБА_1 , як вже зазначалося, не вказана процентна ставка за користування кредитом, яку погодили сторони кредитного договору, а також не зазначений вид платіжної картки, яку видано відповідачу.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють перевірити правильність такого розрахунку та розміру заборгованості.

В наданому позивачем витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» зазначені декілька видів тарифів, які містять різні умови та відсоткові ставки за користування кредитним коштами.

Крім того, з наданого позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися то за ставкою 30%, то 34,80%, то у розмірі 43,2% річних.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Умов та правил і тарифів, які надані позивачем суду, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,

викладені у постановах Верховного Суду.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заперечив, що він був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, які були надані позивачем суду першої інстанції, а також з тарифами, витяг з яких був наданий суду, а відтак суд першої інстанції правомірно застосував вищезазначений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду при вирішенні даного спору.

Доводи апеляційної скарги, що кредит не може надаватися без сплати процентів за користування ним, а відтак відповідно до положень ст. 1048 ЦК України суд повинен був стягнути проценти, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано доказів, що сторони погодили розмір процентів, які позичальник повинен сплачувати за користування грошовими коштами банку

При цьому, позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 530 ЦК України банк має право на повернення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача отриманих ним від банку грошових коштів у сумі 6 655,54грн.

Однак, суд першої інстанції за заявою відповідача застосував позовну давність до вказаних позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить доводів неправомірного застосування судом позовної давності, а апеляційний суд не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права та правовий висновок Верховного Суду, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без

задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк