Справа № 166/1325/18 Головуючий у 1 інстанції: Лях В.І.
Провадження № 22-ц/802/140/19 Категорія: 53 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Ратнівської районної державної адміністрації Волинської області, до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 подану в її інтересах представником ОСОБА_1 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2018 року,-

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, який розірвано 06 травня 2016 року на підставі рішення Ратнівського районного суду Волинської області. Від даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти проживають з нею, знаходиться на її повному утриманні. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з доньками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Також вказує на наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітніх дітей в сумі 30508,20 гривень станом на 01.10.2018 року.

Вказані обставини на її думку свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, тому просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованих висновків про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

У встановлений судом строк від учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав недоведеними доводи позивача про ухилення відповідача від обов'язку по вихованню дітей та дійшов висновку про недоцільність позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який ґрунтується на обставинах справи, доказах, які надані сторонами, та відповідає нормам матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що батьками малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Малолітні ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживають разом із своєю матір'ю, що підтверджується довідкою №2091 від 20.08.2019 року Гірниківської сільської ради (а.с. 20).

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 20.11.2015 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання доньок у розмірі 450 грн. на кожну дитину щомісячно (а.с. 10).

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 19.04.2018 року стягнуто із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 930 гривень щомісячно та дочки ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня набрання цього рішення законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно з висновком № 1462/22/2-18 від 12.10.2018 року, наданого органом опіки та піклування Ратнівської районної державної адміністрації Волинської області, батько дітей самоусунувся від виховання дітей, не цікавиться їх станом здоров'я, успіхами у навчанні, не утримує матеріально. Зловживає спиртними напоями. Тому вважає за доцільне позбавити відповідача у справі батьківських прав щодо малолітніх дітей (а.с. 28-30).

Згідно з розрахунком Ратнівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3, станом на 01.10.2018 року, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в сумі 30508,20 гривень.

За інформацією з НВК «ЗОШ І-ІІІ ступеня - дитячий садок» с. Гірники Ратнівського району батько учениці 2-Б класу ОСОБА_4 не відвідує школу та не приймає участі у вихованні дитини (а.с. 30).

Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу (далі - СК) України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

За змістом наведених правових норм ухилення від виконання зобов'язань батьків по вихованню дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій.

В даній справі судом не встановлено обставин, які беззаперечно підтверджують навмисне свідоме ухилення відповідачем від виконання ним обов'язків по вихованню дитини.

Позивач, як на підставу позбавлення батьківських прав відповідача вказала, що ОСОБА_3, не виконує своїх обов'язків щодо виховання дочок, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не забезпечує їх матеріально, не спілкується з дітьми.

На підтвердження даних доводів посилається на такі докази: довідку №376 від 23.08.2018 року (а.с. 15), характеристику на ОСОБА_3 №3377 від 23.08.2018 року(а.с. 16), довідку № 109 від 10.09.2018 року надану НВК «ЗОШ І-ІІІ ступеня - дитячий садок» с. Гірники (а.с.17).

Вказані вище докази підтверджують ту обставину, що батько дітей потрапив у складні життєві обставини, однак, ухилення батька від виховання і утримання дітей не підтверджують. Подані позивачем докази не містять відомостей, на підставі яких можна зробити висновок про свідоме нехтування відповідачем своїми обов'язками.

Щодо висновку № 1462/22/2-18 від 12.10.2018 року, наданого органом опіки та піклування Ратнівської районної державної адміністрації Волинської області про доцільність позбавлення батьківський прав, то суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з ним, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дітей. В даному висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, лише зазначена констатація фактів. Зокрема є незрозумілим, на підставі чого орган опіки і піклування дійшов до такого висновку, яка робота з відповідачем проведена з метою врегулювання даного конфлікту чи встановлення фактичних обставин ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається, "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Посилання позивача на те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки судом встановлено, що між колишнім подружжям існують конфліктні відносини на грунті вживання останнім алкогольних напоїв. Разом з тим, доказів того, що відповідач є хронічним алкоголіком, суду не надано. Доводи представника позивача про вчинення насильства в сім'ї, влаштування сварок у присутності дітей, аморальну поведінку, що негативно впливає на їх моральний розвиток, не підтверджені належними доказами.

У матеріалах справи відсутній судові рішення, рішення інших органів про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за хуліганські дії, вчинення фізичного чи психологічного насильства в сім'ї.

Відсутність спілкування між батьком та дітьми за таких обставин не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дітей факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості за аліментами сама по собі не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав.

На думку колегії суддів навіть сам факт присутності у судових засіданнях у даному випадку слід розцінювати як обставину, що вказує на небайдужість батька до своїх обов'язків по вихованню і утриманню дітей.

З'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши надані докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не подано доказів умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, свідомого нехтування ними. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду, що вжиття крайнього заходу впливу на батьків у вигляді позбавлення його батьківських прав на даний час є недоцільним.

Всупереч принципу 2 Декларації прав дитини, апелянт не наводить в апеляційній скарзі, яким чином та які саме сприятливі умови для всестороннього розвитку дітей будуть вчинені позивачем у разі позбавлення батька батьківських прав.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування, тому у задоволенні скарги необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 подану в її інтересах представником ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді