Справа № 297/2617/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ДЖУГИ С.Д.

при секретарі ЧУЧЦІ Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 297/2617/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року, головуючий суддя Ільтьо І.І., -

встановив:

21.10.2016 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4. мотивуючи наступним. Сторони 11.12.1999 уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4. Рішенням Берегівського районного суду від 28.01.2008 шлюб розірвано.

Під час шлюбу сторони за спільні кошти 29.12.2001 придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. У силу приписів ст.ст. 22, 28 КШС України квартира є спільною сумісною власністю подружжя із презумпцією рівності часток кожного з подружжя у праві власності на неї у разі поділу майна. Нормами СК України (ст.ст. 60, 70), ЦК України (ст.ст. 368, 372) ці питання регулюються аналогічно, а ст. 69 ч. 1 СК України передбачає право подружжя на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, квартира є об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Позивач бажає поділити квартиру, а враховуючи, що між сторонами не було жодних інших домовленостей, частки кожної з них у праві власності на квартиру є рівними - по 1/2.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та покласти на відповідача судові витрати на оплату позивачем правової допомоги в сумі 1000,00 грн і сплату судового збору.

Заочним рішенням Берегівського районного суду від 28.11.2016 позов задоволено: визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частку із спільної сумісної власності подружжя в житловій квартирі АДРЕСА_3, стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2 1000,00 грн за надання правової допомоги та судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Ухвалою Берегівського районного суду від 29.12.2016 заяву відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 оскаржив заочне рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.

У вересні 2009 року він пред'явив до ОСОБА_2 позов про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_5 оскільки квартира належить йому на праві особистої власності, а колишня дружина з 2008 року у квартирі не проживає, участі в її утриманні не бере, уклала новий шлюб і переїхала до м. Ужгорода.

Ухваливши в справі заочне рішення, суд порушив норми процесуального права, оскільки про час і місце розгляду справи відповідач і його представник не були належним чином повідомлені. Внаслідок цього були порушені процесуальні права відповідача.

Заперечуючи законність ухвали Берегівського районного суду від 29.12.2017 про залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, відповідач вказував на аналогічні порушення цивільного процесуального закону, що мали місце і під час розгляду судом заяви відповідача про перегляд заочного рішення суду, оскільки такий розгляд відбувся без належного повідомлення відповідача та його представника, у їх відсутність. Не була присутня в судовому засіданні і сторона позивача. Таким чином, був порушений порядок розгляду питання.

Копії судових рішень сторона відповідача отримала несвоєчасно.

Судом порушені й норми матеріального права, зокрема, положення ст. 72 ч. 2 СК України щодо застосування позовної давності до вимог про поділ спільного майна подружжя. Оскільки шлюб був розірваний 28.01.2008, а з позовом про поділ майна колишня дружина звернулася до суду 10.10.2016, на час пред'явлення позову строк трирічної загальної позовної давності (ст. 257 ЦК України) закінчився. Позивачу було відомо, що з 2001 року власником квартири є відповідач. Квартира не є спільно набутою подружжям, оскільки відповідач купив її за власні кошти, що були в нього до укладення шлюбу, і лише частина її вартості була оплачена під час шлюбу. Колишня дружина ніде не працювала, грошей на купівлю квартири та її ремонт після розірвання шлюбу не надавала.

Виходячи з наведеного, відповідач просив скасувати заочне рішення Берегівського районного суду від 28.11.2016, а також скасувати ухвалу Берегівського районного суду від 29.12.2016 про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, передавши питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_2 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін. Зазначає, зокрема, що початок перебігу позовної давності належить відраховувати від часу, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, а про таке порушення ОСОБА_2 дізналася лише в листопаді 2016 року у зв'язку з пред'явленням до неї позову ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Доказів про те, що право власності позивача порушувалося до цього часу, відповідач не надав.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04.05.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Берегівського районного суду від 28.11.2016 було задоволено, це рішення скасовано, у позові - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05.12.2018 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04.05.2017 скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду. Приймаючи таке рішення, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 про порушення свого права дізналася після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 у 2008 році, а з позовом звернулася у 2016 році і тому пропустила позовну давність, є передчасними і ґрунтуються на припущеннях. Суд не дав належної оцінки доводам ОСОБА_2 про обізнаність щодо порушення права лише у листопаді 2016 року у зв'язку з позовом ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Суд не врахував положень ст.ст. 68, 72 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя у разі розірвання шлюбу та щодо початку перебігу позовної давності, не врахував інші норми закону щодо права власності та його захисту, не перевірив доводів щодо обґрунтованості позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката ОСОБА_5, які апеляцію підтримали, представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_6, який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність позивача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, та беручи до уваги обов'язковість під час нового судового розгляду висновків суду касаційної інстанції (ст.ст. 12, 13, ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 411 ч. 5 чинної на час апеляційного розгляду редакції ЦПК України, що за змістом узгоджуються з положеннями ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1, ст. 338 ч. 4 редакції цього Кодексу, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перебували в шлюбі з 11.12.1999, шлюб був розірваний заочним рішенням Берегівського районного суду від 28.01.2008, ухваленим за позовом ОСОБА_4, 06.03.2008 ОСОБА_2 отримала у Відділ РАЦС Берегівського РУЮ Закарпатської області Свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 6, 7). У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_7, який після розірвання шлюбу батьків залишився з матір'ю.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.12.2001 державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 за реєстровим № 2-7928, ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_9 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 15003,00 грн, квартира 16.01.2002 зареєстрована Берегівським районним бюро технічної інвентаризації на праві власності за ОСОБА_4 у реєстровій книзі № 36 за реєстровим № 4571 (а.с. 5).

Договір купівлі-продажу від 29.12.2001 є чинним, даних про оспорювання його судовим порядком немає. Правомірність договору та набуття права власності презюмуються, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 6, 41, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 48, 55 Закону України «Про власність», тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів). Аналогічно ці питання врегульовані й ЦК України (2003 р.) (ст.ст. 11, 15, 16, 204, 316, 321, 328, Глава 29).

Чинні на час набуття квартири у власність норми Закону України «Про власність» (ст. 16), КШС України (ст. 22), передбачали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, відповідно до прямої вказівки закону квартира АДРЕСА_1 була набута подружжям ОСОБА_4 у спільну сумісну власність із презумпцією рівності їх часток у праві власності, на що придбання квартири на ім'я одного з подружжя (ОСОБА_4.) та реєстрація за ним права власності не впливає. У справі немає доказів інших, окрім як визначених законом, умов набуття подружжям права власності на це майно, відмови ОСОБА_2 від свого права тощо.

Відтак, міркування ОСОБА_4 про набуття ним квартири в одноосібну приватну власність не ґрунтуються на законі та не мають підтвердження доказами. Посилання на додані до апеляційної скарги: договір від 28.09.2000 про продаж квартири у розстрочку до кінця 2001 року (що, зокрема, не є нотаріально посвідченим і не містить ціни продажу); «листок учета выплаты долга» за період з 29.08.2000 по 09.09.2001 (без вказівки про який саме борг ідеться та без прізвищ боржника і кредитора); розписку від 24.02.1999 про отримання ОСОБА_4 у борг від ОСОБА_10 800,00 дол. США на строк до кінця 1999 року на виплату першого внеску за «квартиру АДРЕСА_4» (а.с. 66-68) не можуть бути враховані як докази набуття ОСОБА_4 нерухомого майна в одноосібну власність.

Так, договір від 28.09.2000 не відповідає ані формі, визначеній ст. 227 ЦК Української РСР (1963 р.), ані вимогам щодо змісту договору стосовно істотних його умов, зокрема, щодо ціни договору (ст. 228 ЦК Української РСР (1963 р.)) і як такий не слугує законною підставою для виникнення конкретних цивільних прав і обов'язків. Листок розрахунків за боргом не містить жодних ідентифікуючих даних щодо боржника і кредитора, відображає розрахунки щодо погашення боргу від суми 1800,00 дол. США до 600,00 дол. США і не може бути співвіднесений із розрахунками за придбання квартири конкретної вартості, визначеної у законному платіжному засобі за розрахунками на території України - грошовій одиниці України гривні (ст. 99 Конституції України). Боргова розписка від 24.02.1999 у взаємозв'язку з іншими документами справи не є свідченням розрахунку за квартиру з підстав, що виникли відповідно до закону і договору.

Поза тим, усі ці документи не спростовують фактів укладання в належній формі договору купівлі-продажу квартири та її набуття у власність сторонами вже після укладення шлюбу, як і вказують, власне, на здійснення розрахунків після укладення шлюбу.

Належність набутого під час шлюбу подружжям майна до його спільної сумісної власності та рівність прав кожного з подружжя на таке майно передбачають і чинні на час пред'явлення позову норми закону (ст. 368 ч. 3, ст. 369, ст. 372 ч. 1 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 60, 63 СК України, що діють з 01.01.2004). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, за загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст.ст. 28, 29 КШС України, ст.ст. 68, 70 СК України).

Подаючи заяву про перегляд заочного рішення суду (а.с. 32-34), ОСОБА_4 вказував на те, що ОСОБА_2 пред'явила позов після спливу трирічної позовної давності, встановленої ст. 72 ч. 2 СК України, оскільки шлюб був розірваний у січні 2008 року, а позов був поданий до суду у жовтні 2016 року, хоча позивач знав про спільне подружнє майно, частка за ним не була зареєстрована, тому він вправі був звернутися з позовом у строк до 28.01.2011. На думку ОСОБА_4, сплив цієї позовної давності є підставою для відмови в позові (ст. 267 ч. 3 ЦК України (2003 р.)).

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (ст. 29 ч. 3 КШС України). За приписами ст. 76 ЦК Української РСР (1963 р.), перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. СК України передбачає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки; позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 ч. 2). Ці положення СК України кореспондуються з нормами ст. 257, ст. 261 ч. 1 ЦК України (2003 р.).

Отже, початок перебігу позовної давності пов'язується не з моментом розірвання шлюбу, як помилково вважає відповідач, а з моментом, коли особа (в даному випадку - позивач) дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності на набуте у шлюбі майно, яке із розірванням шлюбу не припинилося. Саме з такого, вірного розуміння правової природи спірних відносин виходила ОСОБА_2 у справі, що підтвердила і в запереченнях на апеляційну скаргу, де, враховуючи підстави апеляції ОСОБА_4, пояснила, що про порушення свого права власності (права користування жилим приміщенням) ОСОБА_2 дізналася лише в листопаді 2016 року у зв'язку з пред'явленням до неї позову ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, при цьому, доказів про те, що право власності позивача порушувалося до цього часу, відповідач не надав (а.с. 93-96).

Таке обґрунтування правової позиції позивача підтверджується наявною в справі копією ухвали Берегівського районного суду від 23.11.2016 про зупинення провадження в справі № 297/2400/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку, предметом якого є право користування ОСОБА_2 саме квартирою № АДРЕСА_3 (а.с. 64). У справі має значення безспірно доведений факт вчинення відповідачем ОСОБА_4 саме конкретної юридично значимої дії, яка вказує на порушення права власності позивача ОСОБА_2 на квартиру - пред'явлення ним вищезгаданого позову, метою якого є припинення права користування квартирою іншим співвласником.

Апеляційний суд відзначає й суперечливість правової позиції відповідача ОСОБА_4 у справі: з одного боку, він вважає себе одноосібним власником квартири, з іншого, вказував на набуття подружжям спірного майна у спільну власність, і водночас поставив питання про застосування у спірних правовідносинах позовної давності. Тим часом, факт укладення договору купівлі-продажу квартири під час перебування сторін у шлюбі відповідач не заперечує, заява про застосування позовної давності теж свідчить про визнання по суті факту набуття майна подружжям у спільну сумісну власність, позаяк пропущення позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові за наявності відповідної заяви сторони і з цієї підстави може у позові бути відмовлено у разі, коли пред'явлено обґрунтований позов, але з пропущенням позовної давності.

За наведених обставин, доводи сторони позивача ОСОБА_2 про належність вищевказаного спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, її право на 1/2 ідеальну частку в цьому майні (враховуючи відсутність вимоги про поділ нерухомого майна в натурі та фактичне пред'явлення вимоги про визнання в порядку поділу майна права власності на ідеальну частку в ньому) та про порушення її права власності на квартиру, про яке вона дізналася у листопаді 2016 року, відповідають вимогам закону, обставинам справи та ґрунтуються на її матеріалах і доказах. Вимогу про поділ спільного майна подружжя позивач пред'явив у межах позовної давності. Суд першої інстанції дав правильну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, і вірно вирішив спір по суті.

Наведені відповідачем ОСОБА_4 в заяві про перегляд заочного рішення суду та в апеляції доводи по суті спору та щодо позовної давності, надані ним докази і матеріали не спростовують законності та правильності висновку суду першої інстанції про необхідність задоволення позову. Інших доводів, окрім вищенаведених, апеляція не містить, функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін. Апеляційний суд не має процесуальних підстав вирішувати ту саму апеляційну скаргу після скасування попереднього рішення апеляційного суду з інших, аніж наведені в ній, мотивів і доводів, на підставі доказів, для подання яких (для посилання на які) за умови компетентної реалізації стороною своїх процесуальних прав у неї не було перешкод як під час подання заяви про перегляд заочного рішення, так і під час апеляційного оскарження рішення.

Міркування відповідача про те, що він одноосібно тривалий час утримував квартиру, проводив у ній ремонт, здійснив покращення майна і т.ін. по-перше, як такі не впливають на факт виникнення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру та не спростовують факту порушення цього права, виникнення у позивача права на позов, по-друге, ці міркування бездоказові та наразі є припущеннями, тому не можуть братися до уваги, по-третє, питання розрахунків між сторонами із утримання спільного майна знаходяться за межами позову, що розглядається, сторони за наявності для того підстав не позбавлені права врегулювати їх за взаємною згодою, а в разі недосягнення такої - судовим порядком. Окрім цього, сторони не позбавлені права і можливості обрати інші способи захисту своїх прав, якщо вважають такі порушеними, та діяти відповідним процесуальним порядком.

Оцінюючи доводи апелянта щодо порушення норм процесуального права під час розгляду справи судом першої інстанції апеляційний суд враховує таке.

Чинною на час розгляду судом першої інстанції справи редакцією ЦПК України було передбачено, що: у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ст. 224 ч. 1); у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ст. 169 ч. 4). Отже можливість заочного розгляду справи пов'язується процесуальним законом із повторною неявкою відповідача, повідомленого належним чином, у судове засідання.

Зазначеною редакцією ЦПК України передбачався порядок повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, згідно з яким, зокрема:

судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання; судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням… за адресою, зазначеною стороною…; особи, які беруть участь у справі, можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику (ст. 74 ч.ч. 4, 5, 6);

судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку; розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду; якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування; у разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ст. 76 ч.ч. 1, 2, 3, 4).

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції виконував свій обов'язок, установлений ст. 74 відповідної редакції ЦПК України, щодо направлення відповідачу судової повістки про призначені на 16.11.2016 і на 28.11.2016 судові засідання рекомендованими поштовими відправленнями із повідомленням про вручення за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача, при цьому, повістку на перше засідання адресат отримав, однак, поштове повідомлення повернулося до суду 19.11.2016 (після засідання, в яке відповідач не з'явився і в якому розгляд справи було відкладено), а повістка на друге судове засідання (коли був проведений заочний розгляд справи) була повернута поштою до суду 27.11.2016 «через незапит» (а.с. 15, а.с. б/н (між 16-м і 17-м аркушами справи)).

За змістом положень п.п. 99, 102, 116 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою КМ України від 05.03.2009 № 270 (у чинній на час розгляду справи судом першої інстанції редакції), передбачалася можливість вкладення повідомлення про надходження рекомендованого поштового відправлення, що не було вручене адресату під час доставки, до його поштової скриньки для подальшого вручення кореспонденції у відділенні поштового зв'язку. У разі, якщо адресат не з'явився до поштового відділення по рекомендований лист із позначкою «Судова повістка», що не був йому вручений під час доставки, такий лист у п'ятиденний строк повертається до суду. Тож відповідна відмітка органу зв'язку на поштовому відправленні («за закінченням терміну зберігання», «через незапит» і т.п.) вказує на те, що адресат не з'явився за повідомленням до органу поштового зв'язку по кореспонденцію.

Проте, по-перше, ці положення указаних Правил не повною мірою узгоджуються з нормами цивільного процесуального закону щодо порядку вручення судових повісток, які мають пріоритет, по-друге, передбачений Правилами порядок не дає змоги безспірно зафіксувати факт реального повідомлення адресата про надходження поштового відправлення (судової повістки) і оцінити відповідні дії (бездіяльність) адресата.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507 цс 18) висловила правову позицію, відповідно до якої приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи; окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (п.п. 47, 48 постанови). Повернення судової повістки з відміткою «через незапит» має аналогічну природу.

16.12.2016 відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення від 28.11.2016 (а.с. 31-39). Ухвалою Берегівського районного суду від 29.12.2016 цю заяву залишено без задоволення (а.с. 43-44). Судове засідання відбулося за відсутності сторін (а.с. 42), у справі немає доказів повідомлення відповідача ОСОБА_4 про час і місце розгляду його заяви, що не відповідає вимогам ст. 6 ч. 2, ст. 27 ч. 1, ст. 230 ч. 1 та інших норм ЦПК України (в редакції до 15.12.2017) щодо права сторони знати про розгляд її справи та обов'язку суду повідомити про такий розгляд.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції правильно вирішивши спір по суті, чого доводи апеляції відповідача ОСОБА_4 не спростовують, припустився порушень норм процесуального права і провів заочний розгляд справи без належних для того процесуальних підстав, що є неправильним у процесуальному розумінні вирішенням справи. Так само з порушенням норм процесуального права суд вирішив і питання щодо перегляду заочного рішення. Доводи апелянта у частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права слід визнати обґрунтованими.

Чинна з 15.12.2017 редакція ЦПК України зобов'язує апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч. 3 п. 3).

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, заочне рішення Берегівського районного суду від 28.11.2016 скасувати у зв'язку з порушенням при його ухваленні норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, у порядку поділу спільного майна подружжя визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Зі скасуванням заочного рішення суду та ухваленням нового рішення постановлена з порушенням норм процесуального права ухвала Берегівського районного суду від 28.11.2016 про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (наявність якої уможливила для відповідача апеляційне оскарження заочного рішення суду) втрачає правове значення. Про розгляд питання про перегляд заочного рішення йтися не може.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, апеляційний суд бере до уваги відсутність доказу (документального підтвердження) сплати позивачем ОСОБА_2 адвокату ОСОБА_6 1000,00 грн за надання правової допомоги та розрахунку таких судових витрат, що унеможливлює стягнення цих коштів з відповідача. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати з оплати судового збору з позовної заяви в сумі 551,21 грн (а.с. 1) і з касаційної скарги в сумі 661,45 грн (а.с. 120), разом - 1212,66 грн (ст.ст. 84, 88 і ст.ст. 137, 141 відповідних редакцій ЦПК України).

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 3 п. 3, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, заочне рішення Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року скасувати, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності задовольнити, визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2 1212,66 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 6 лютого 2019 року.

Судді