Провадження № 22-ц/812/2138/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 469/827/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 16 жовтня 2019 року суддею Гапоненко Н.О. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 24 жовтня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 3 лютого 2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом він підтвердив, що його заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір). Розмір кредитного ліміту змінювався та становив 13 200 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 21 червня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 25 243, 85 грн., з яких 13 200 грн. за тілом кредиту, 9 965, 57 грн. за процентами, 400 грн. пені та комісії, та штрафи - 500 грн. фіксована частина та 1 178, 28 процентна складова, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на позов не надав, участі у судових засіданнях не приймав, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином (а.с. 58, 62). Представник позивача подав заяву про розгляд справи без виклику банку (а.с.41).

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. За цих обставин поверненню підлягають тільки отримані відповідачем кредитні кошти. Оскільки відповідачем повернуто банку більшу суму, ніж отримано кредитних коштів, то позов задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку наданим доказам та не звернув уваги на те, що відповідач, отримавши кошти та здійснюючи платежі, взяв на себе всі зобов`язання за умовами кредитування. При цьому суд відступив від основоположних засад та принципів здійснення правосуддя, безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року у справі № 342/180,17), а, відмовляючи у позові, порушив вимоги статей 610, 611, 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», а також європейські стандарти.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається апеляційним судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 3 лютого 2014 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7).

В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами і правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді.

При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.

Пам`ятку клієнта, посилання на яку містить анкета-заява, позивачем не надано.

Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (далі - Тарифи, а.с.8) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджені наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256 (далі -Умови, а.с. 80, 9-23).

Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.

При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком, діяла на час укладення кредитної угоди з березня 2010 року. Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

Цей висновок, з яким погоджується апеляційний суд, викладено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

На підтвердження розміру заборгованості банк надав розрахунок, який проведено з лютого 2014 року по червень 2018 року (а.с. 5-6), а також витяг з особового рахунку відповідача (а.с.49-51).

З цих документів вбачається, що кредитні кошти витрачались відповідачем з лютого 2013 року до 30 липня 2016 року (а.с. 51 зворот), і станом на цей час заборгованість за тілом кредиту складала 13190 грн. Розмір кредитного ліміту складає 13 200 грн.(а.с. 49).

Погашення кредиту здійснювалось до 28 лютого 2018 року (а.с. 6-зворот).

Проценти за користування кредитними коштами нараховувались ОСОБА_1 до вересня 2014 року у розмірі 30 %, до квітня 2015 року у розмірі 34, 80%, до серпня 2016 року у розмірі 43, 20 грн., а з цього часу до червня 2018 року у розмірі 42 % на місяць.

Станом на 21 червня 2018 року загальна заборгованість ОСОБА_1 визначена банком у розмірі 25 243, 85 грн., у тому числі 13 200 грн. тіла кредиту, 9 965, 57 грн. процентів, 400 грн. пені та комісії, та 1 178, 28 грн. штрафів.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання (до публічного договору) є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства - верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Оскільки поверненню підлягають лише отримані кредитні кошти, що за розрахунком суду складає 31 568, 10 грн., а відповідач за весь час сплатив кошти у більшому розмірі (43 807,15 грн.), то суд першої інстанції дійшов висновку, що невиконаних кредитних зобов`язань ОСОБА_1 не має.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин банку з ОСОБА_1 та є посилання на висновки з цього питання вищого судового органу, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що оскільки дії відповідача з кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про згоду з умовами кредитування, то мають бути стягнуті всі нараховані суми.

Такі твердження ґрунтуються на невірному тлумаченні наслідків недотримання письмової форми договору. До того ж погашення заборгованості здійснювалось щомісячними платежами та не в повному обсязі, що не дає підстав для висновку про згоду позичальника з усіма умовами.

З цих же підстав не можна погодитись з твердженням апелянта про те, що сторонами узгоджена процента ставка. Свідчення про наявність такої домовленості в письмовій формі відсутні.

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 3 лютого 2014 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Оскільки умови щодо відповідальності позичальника (неустойка) також є умовами кредитування та мають бути узгоджені сторонами належним чином, то висновки суду першої інстанції щодо відсутності достатніх підстав для стягнення пені та штрафу мають таке ж обґрунтування.

Не можна погодитись і з посиланням апелянта на те, що суд першої інстанції не дотримався принципу змагальності сторін, чим грубо порушив принцип правосуддя, навівши в обґрунтування своїх висновків доводи проти вимог позивача, не маючи заперечень відповідача.

Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі - обґрунтованість розрахунків), а суд - оцінювати надані докази у відповідності до статей 77-80 ЦПК.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.

Висновків про безпроцентні умови кредитування ОСОБА_1 мотивувальна частина судового рішення не містить. Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання.

З цих же підстав не можуть вважатись порушеними і норми європейського договірного права, на що посилається апелянт.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Ж.М.Яворська

---------------------------------

Повну постанову складено 19 грудня 2019 року.