ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року

Справа № 712/2467/19 Провадження № 22-ц/821/662/19
Категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Нерушак Л.В.

за участю секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

20 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на те, що 05 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої він надав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 6500 доларів США та 3500 Євро, без визначення строку повернення позики. Згідно розписки, вказує позивач, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути обумовлені розпискою суми із процентами, проте, без визначення їх конкретного розміру.

Враховуючи, що розпискою не було встановлено конкретного строку повернення позики, зазначає ОСОБА_1 , він направив ОСОБА_2 вимогу про повернення позики в строк не пізніше 31 грудня 2017 року, яку останній отримав 14 листопада 2017 року.

Проте, вказує позивач, його вимога про повернення коштів згідно розписки від 05.10.2016 року, відповідачем виконана не була, що змусило його звертатися за захистом своїх порушених прав до суду із відповідним позовом.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив постановити судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у загальному розмірі 337782,46 грн., яка виникла внаслідок невиконання відповідачем договору позики і яка складається із наступного: суми позики в розмірі 6500 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 176670,00 грн.; суми позики в розмірі 3500 Євро, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 107765,00 грн.; відсотки за користування позикою в сумі 53347,46 грн., а також понесені ним судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 250540,00 грн., 46990,26 грн. - розмір процентів та 3377,80 грн. судового збору, а всього 300 908,06 грн.

Рішення суду, зокрема, мотивоване тим, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Крім того, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики. Оскільки доказів на підтвердження повернення коштів зі сторони ОСОБА_2 надано не було, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме в частині стягнення із ОСОБА_2 на його користь гривневого еквіваленту сум в іноземній валюті, обумовлених розпискою, а також відсотків за користування грошима.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 25 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 вважаючи, що оскаржуване рішення винесене із порушенням норм матеріального і процесуального права, при недостатньо повному дослідженні письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Вирішити питання про стягнення судових витрат, поклавши їх відшкодування на позивача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 позику в іноземній валюті, а саме 6500 доларів США та 3500 Євро, а судом першої інстанції при прийнятті рішення не було враховано, що оскільки боргові зобов`язання у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 були визначені саме в іноземній валюті, то й зобов`язання щодо повернення позики позичальником повинні виконуватися саме в іноземній валюті, оскільки договором (розпискою) іншого порядку повернення позики передбачено не було.

За таких обставин, враховуючи, що у ОСОБА_2 боргових зобов`язань перед позивачем в грошовій сумі у гривнях, про які в своєму позові зазначає ОСОБА_1 та які стягнув оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не було, то й зобов`язань щодо повернення позивачу такого боргу у відповідача не має.

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення зазначеної суми неіснуючого боргу.

Також, у суду не було правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків, оскільки законом не передбачена можливість стягнення відсотків за користування грошовими коштами в іноземній валюті, якщо саме валюта була предметом договору позики.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення мав врахувати, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 04 грудня 2019 року на 10:00 год.

В подальшому розгляд справи відкладено на 18 грудня 2019 року на 10:00.

Фактичні обставини справи

Згідно розписки від 05 жовтня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 6500 доларів США та 3500 Євро, без визначеного строку їх повернення. (а.с. 12)

Як вбачається із тексту розписки, ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг із сплатою відсотків за користування, проте їх конкретний розмір та порядок сплати умовами договору позики передбачено не було.

14 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу, в якій було встановлено строк повернення суми позики до 31 грудня 2017 року включно. (а.с. 10-11)

В обумовлений термін гроші та плату за їх користування ОСОБА_2 не повернув, чим порушив взяті на себе в добровільному порядку зобов`язання.

ОСОБА_1 просив з метою захисту своїх порушених прав стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість, загальний розмір якої визначив в сумі 337782,46 грн. і яка складається із наступного: суми позики в розмірі 6500 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 176670,00 грн.; суми позики в розмірі 3500 Євро, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 107765,00 грн.;

На обґрунтування суми відсотків за користування позикою, позивачем по справі ОСОБА_1 надано суду розрахунок, загальна сума яких становить 53347,46 грн. і складається із наступного:

відсотки за користування коштами в сумі 6500 доларів США в сумі 1219,12 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 33135,68 грн.;

відсотки за користування коштами в сумі 3500 Євро в сумі 656,44 Євро, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 20211,78 грн. (а.с. 5)

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умов укладеного з позивачем ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, зробив висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу - 6500 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 176670,00 грн.; 3500 Євро, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 107765,00 грн.; а також відсотки за користування позикою в сумі 53347,46 грн.,

Однак такі висновки суду першої інстанції не є безспірними з огляду на наступне.

Судом встановлено, що предметом договору позики, укладеного між сторонами і оформленого письмовою розпискою від 05 жовтня 2016 року, є іноземна валюта - долари США та Євро.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується й суд апеляційної інстанції, правильно встановив, що ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений вимогою останнього строк грошові кошти не повернув, і обгрунтовано зазначив про необхідність покладення на боржника обов`язку щодо повернення позивачеві сум позичених коштів, обумовлених договором позики.

Проте, судом першої інстанції не було враховано вищевказаних правових норм, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у грошовій одиниці гривні, а не у валюті, визначеній договором позики.

Таким чином, до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає 6500 доларів США та 3500 Євро боргу за договором позики, оформленого розпискою від 5.10.2016 року.

В порушення вимог статті 81 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, із сторони ОСОБА_2 на адресу суду не було надано будь-яких об`єктивних доказів, які б спростовували наявність такої заборгованості або її конкретний розмір.

Крім цього, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції у частині стягнення процентів за користування сумою позики.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Судом встановлено, що відповідно до тексту укладеного між сторонами 05 жовтня 2016 року договору, ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг з процентами, але конкретний розмір процентів за користування грошовими коштами та порядок їх сплати умовами договору позики передбачено не було.

Задовольняючи в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 та визначаючи розмір процентів за користування позикою, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ, проте, з такими висновками погодитися не можна.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення облікової ставки НБУ для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 процентів за користування позикою не підлягають до задоволення,оскільки предметом укладеного між сторонами договору позики була іноземна валюта.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що подана ОСОБА_2 апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційний суд проводить розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню лише в частині позовних вимог, що у грошовому виразі складає 2975,30 грн. судового збору, який відповідає пропорційності задоволених позовних вимог та підлягає стягненню з відповідача за подання позивачем позовної заяви.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 5089,50 грн., тому судові витрати підлягають частковому стягненню з ОСОБА_1 в розмірі 3775,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , прож. за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_2 ) борг у розмірі 6500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США та 3500 (три тисячі п`ятсот) Євро.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , прож. за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору, понесені за подання позивачем позовної заяви, в сумі 2975,30 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , прож. за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору, понесені ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги, в сумі 3775,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук Л.В. Нерушак