КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 364/808/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Володарського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Ткаченко О.В. в смт. Володарка 20 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2019 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 54136,76 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 02 червня 2014 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 13214,32 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил додаються до позовної заяви.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 20 червня 2019 року має заборгованість в розмірі 54136,76 грн., з яких 12709,33 грн. - заборгованість за кредитом, 11552,22 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 27692,91 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф в розмірі 2182,30 грн. відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 20 серпня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 12709,33 грн. та судові витрати 1921 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Володарського районного суду Київської області від 20 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в частині стягнення відсотків.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на правову позицію постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за змістом якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Також відповідно до постанови Верховного Суду по справі № 755/18246/15-ц від 07 березня 2018 року позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, відповідачем не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, таким чином судом помилково відмовлено в частині позовних вимог.

Вказував, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту в силу вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Зазначав, що суд оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються споживачам послуг в кредит під певні відсотки. Одночасному врахуванню інтересів обох сторін кредитних правовідносин приділяється особлива увага країнами-членами Європейського Союзу. Необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Для з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні суду апеляційної інстанції з повідомленням сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 12709,33 грн., суд першої інстанції виходив із того, що сторони 02 червня 2014 року підписали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, відповідно до якої відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну карту. Разом із тим, процентна ставка зазначена за кредитом лише на момент підписання заяви та у вказаній заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 7 міститься підписана ОСОБА_1 копія Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток у практично нечитабельному вигляді.

Згідно цієї угоди, в її першій частині сторони погодили зменшити розмір заборгованості і встановили розмір заборгованості по договору.

Другою частиною угоди обумовлено приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток, за якою банк надає позичальнику тимчасовий кредит в розмірі 13214,13 грн.

Своїм підписом на зворотному боці генеральної угоди ОСОБА_1 погодила, що дана генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складає між нею і банком кредитний договір.

Крім цього, позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 20 червня 2019 року, згідно якого заборгованість в розмірі 54136,76 грн. складається із 12709,33 грн. заборгованості за кредитом, 11552,22 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 27692,91 грн. заборгованості за пенею та комісією, 2182,30 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди (а. с. 4 - 5).

На а. с. 8 - 31 знаходиться Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом встановлено, що 02 червня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 13214,13 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12709,33 грн. підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості і відповідачем не спростована.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги і відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору, зокрема розміру відсотків.

Так, на підтвердження укладення між сторонами договору приєднання позивачем надано генеральну угоду від 02 червня 2014 року, як вже зазначено, у практично нечитабельному вигляді, із якого неможливо встановити обставини, які мають значення для справи, а саме істотні умови договору.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, апеляційним судом витребувано у позивача належним чином завірені копії додатків до позовної заяви в належній якості або їх оригінали для огляду в судовому засіданні.

В судове засідання представником позивача надано копію генеральної угоди у такій самій якості, яка наявна в матеріалах справи, що унеможливлює встановлення на її підставі наявності обставин, що обґрунтовують вимоги позивача.

Ненадання для огляду оригіналів письмових доказів представник позивача обґрунтовував неможливістю їх надання за власною ініціативою через внутрішні правила банку та відсутністю мотивованої ухвали суду.

Однак дані доводи не ґрунтуються на вимогах ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України щодо змагальності сторін і обов`язку подання доказів.

Апеляційний суд звертає увагу, що витребовувалися не нові докази, а докази, що були подані позивачем до позову за власною ініціативою, однак у нечитабельному вигляді.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Форма витребування оригіналу письмового доказу законом не встановлена.

За таких обставин надана позивачем до позовної заяви копія генеральної угоди не береться до уваги апеляційним судом.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» надано витяг з Умов і правил надання банківських послуг як складову частину укладено між сторонами кредитного договору, що, на думку позивача, підтверджується підписом позичальника в генеральній угоді.

Дані Умови і правила обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції з огляду на відсутність доказів, що саме цей витяг з Умов і правил розуміла відповідач і ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи угоду.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 належним чином враховані судом першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та правову позицію Верховного Суду в постанові від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц, оскільки вони не узгоджуються із останньою вищенаведеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що відповідач не оспорював укладання чи не укладання кредитного договору, розрахунок заборгованості не спростував, не довів відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, таким чином судом помилково відмовлено в частині позовних вимог.

Так, в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання позову про визнання договору або його окремих умов недійсним саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які в цій частині не спростовані доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту укладення із відповідачем договору від 02 червня 2014 року на умовах, зазначених позивачем, в тому числі щодо розміру відсотків за користування кредитом, а отже вимоги банку про стягнення заборгованості в цій частині є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Апеляційний суд враховує, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених ст. ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив, відтак відсутні підстави для їх стягнення.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Таким чином, позовні вимоги є доведеними і правомірно задоволені судом першої інстанції лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12709,33 грн.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості за пенею і комісією, а також штрафом доводами апеляційної скарги не охоплені і позивач дану частину позову не підтримує, а відтак правильність цих висновків суду не перевіряється апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.