Справа № 461/7307/18 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/946/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи: ОСОБА_3 про встановлення припинення чинності з 23.09.2013 року договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 «на здачу житлової площі у найм» від 22.09.2008 року.

В подальшому доповнив позовні вимоги, просив у випадку відсутності у відповідача ОСОБА_1 оригіналу договору на здачу житлової площі у найм від 22 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зазначити у судовому рішенні, що договір на здачу житлової площі у найм, неіснуючим правочином.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що його дружина, ОСОБА_4 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 , передала вказану квартиру в найм для проживання ОСОБА_1 за договором від 22.09.2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина померла, а власником вказаної квартири став позивач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2015 року. Вказував, що згідно зі ст. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Оскільки в судовому засіданні, 14.12.2017 року, у справі №461/8181/16-ц, було встановлено, що у ОСОБА_1 відсутній оригінал договору найму від 22.09.2008 року, просив встановити факт, що договір укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 22.09.2008 року припинив свою чинність, а договір від 22.09.2008 року - є неіснуючим правочином.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , вважає, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи. В апеляційній скарзі зазначає про те, що договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 22.09.2008 року (на невизначений термін), був чинним протягом п`яти років, а саме, до 22.09.2013 року. Зазначає, що оскільки колишній власник, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а він, як новий власник набув право власності на вказану квартиру після державної реєстрації права власності лише 17.12.2015 року, саме з цього моменту у нього виникли права та обов`язки, як власника, щодо спірного майна. В період з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до 17.12.2015 року право власності на спірну квартиру не було оформлене, а тому у зв`язку з відсутністю власника, якому належить право розпорядження квартирою та право попередити наймача про відмову від договору, позивач, лише після отримання свідоцтва про право на спадщину, звернувся до суду з вказаним позовом. З наведених підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 дотримано вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, спадкоємцем ОСОБА_2 не попереджено наймача про відмову від укладення договору на новий строк, крім того, рішенням суду встановлено, що цей договір був продовжений.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50106056 від 17.12.2015 р., яку він набув на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Гусар Л.В. 17.12.2015 р., зареєстрованого в реєстрі за №1-798 в порядку спадкування за законом після смерті дружини, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з договором на здачу житлової площі у винайм від 22.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_1 надавалась відповідачу у найм безоплатно та на постійній основі. Вказаний договір зареєстрований 22.09.2008 року в ЛКП «Центральне».

Тобто, зі змісту договору на здачу житлової площі у найм від 22.09.2008 року вбачається, що ОСОБА_4 здала ОСОБА_1 у найм квартиру АДРЕСА_1 , на постійній основі, безоплатно.

Умови договору відповідають чинному на момент його укладення законодавству.

Встановлення безстроковості та безоплатності договору не суперечить вимогам закону та відповідає принципу свободи правочину.

Належних та допустимих доказів того, що за життя ОСОБА_4 виявила волю на припинення договірних відносин найму з відповідачем матеріали справи не містять.

За договором найму житла одна сторона (власник житла, наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ст. 810 ч.1 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 158 ЖК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Відповідно до статті 168 ЖК УРСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Згідно зі ст. 170 ЖК УРСР при переході права власності на жилий будинок (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи, договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного у ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу.

За положеннями ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору найму п`ять років, і після закінчення строку дії договору на здачу житлової площі в найм від 22.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , власник квартири ОСОБА_2 не попередив наймача про відмову від договору, а ОСОБА_1 не звільнив квартири, а відтак договір вважається укладеним на тих самих умовах і на такий самий строк, тобто, до 22.09.2018 року.

Позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження належного повідомлення (попередження) відповідача ОСОБА_1 про відмову від договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтував також рішенням Галицького районного суду м. Львова у цивільні справі 461/6163/16-ц від 09.12.2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та його неповнолітнього сина ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення, позбавлення права користуватися житловим приміщенням, а також до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про зобов`язання зняти ОСОБА_1 та його неповнолітнього сина ОСОБА_1 з реєстрації, яким встановлено, що договір на здачу житлової площі у винайм від 22.09.2008 року вважається укладеним на 5 років, і оскільки після спливу цього строку, а саме 22.09.2013 року наймодавець (позивач) не попередив наймача (відповідача) про відмову від договору, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк, тобто до 22.09.2018 року.

А відтак, суд першої інстанції підставно вважав, що позовна вимога ОСОБА_2 про те, що договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 22.09.2008 року припинив свою чинність ще 23.09.2013 року, не підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.