ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/1948/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕДИКОМ",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДИКОМ" на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2019 року, яке ухвалене суддею Лиходєдовим А.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " МЕДИКОМ " (надалі - ТОВ «МЕДИКОМ») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що згідно наказу № 168к від 01.02.2009 року вона була прийнята до ТОВ «МЕДИКОМ» на посаду лікаря-отоларинголога поліклініки № 2 з 01.02.2009 року. На підставі наказу № 274-к п. 5 від 30.12.2011 року, у зв`язку зі зміною штатного розпису, її було переведено на посаду лікаря-отоларинголога лікувально- діагностичного центру № 2 з 01.01.2012 року. У зв`язку з організацією структурного підрозділу, на підставі наказу № 49 від 01.02.2012 року, посада, на якій працювала позивач, з 03.02.2012 року була введена в склад «Лікувально-профілактичного відділення» лікувально-діагностичного центру № 2. На підставі наказу № 145 від 31.05.2013 року назву підрозділу «Лікувально- діагностичний центр № 2» змінено з 01.06.2013 року на «Відокремлене відділення № 2».

У зв`язку зі зміною штатного розпису, на підставі наказу № 55-к від 24.02.2016 року, позивачку ОСОБА_1 з 01.03.2016 року було переведено на 0,5 ставки лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення Відокремленого відділення № 2 лікувально-діагностичного центру.

23.01.2017 року директором ТОВ «МЕДИКОМ» Діжуром А.П. було видано наказ № 78 «Про скорочення штатів в структурі ТОВ «МЕДИКОМ», в якому зазначено, що підставою для скорочення штатів є очікування зниження обсягів надання медичних послуг ТОВ «МЕТІНВЕСТ ХОЛДІНГ». По відокремленому відділенню № 2 планувалося скоротити, в тому числі, 0,5 ставки лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення.

25.01.2017 року директором ТОВ «МЕДИКОМ» Діжуром А.П. було видано наказ «Про скорочення чисельності працівників ТОВ «МЕДИКОМ», згідно якого по відокремленому відділенню № 2 планувалося скоротити чотирьох лікарів: ОСОБА_2 - лікаря з ультразвукової діагностики лікувально-профілактичного відділення ( 0,5 ст.); ОСОБА_1 - лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення ( 0,5 ст.); ОСОБА_3 - лікаря-терапевта цехової лікарської дільниці лікувально- профілактичного відділення (1,0 ст.); ОСОБА_4 - лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного кабінету ( 1,0 ст.).

Наказом № 33-к від 31.03.2017 року позивачку було звільнено з 31.03.2017 року із займаної посади за скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Загальний стаж роботи позивачки ОСОБА_1 на посаді лікаря - отоларинголога, на час звільнення, складав 39 років 6 місяців, вона постійно проходила атестацію лікарів зі спеціальностей хірургічного профілю, має першу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Отоларингологія».

Посилаючись на те, що 0,5 ставки відповідач не скоротив, а звільнив лише ОСОБА_1 , передавши її 0,5 ставки, лікарю ОСОБА_5 , уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: поновити її на посаді; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з 01.04.2017 року по день винесення судового рішення, з розрахунку 195,97 грн. роб./день, 8000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням; 640 грн. сплаченого судового збору; 5000 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-отоларинголога (0,5 ставки) лікувально-профілактичного відділення відокремленого відділення № 2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ».

Стягнуто з ТОВ «МЕДИКОМ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з 01.04.2017 р. по 27.09.2019 р., з розрахунку 195 грн. 97 коп. роб./день, що на день винесення судового рішення становить - 74076 грн. 66 коп.; - 8000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням; - 640 грн. сплаченого судового збору; - 5000 грн. витрат за надання правничої допомоги, а всього 87716 грн. 66 коп.

Стягнуто з ТОВ «МЕДИКОМ» на користь держави ( судовий збір в розмірі 640 грн. за відшкодування моральної шкоди та 640 грн. за стягнення заробітної плати, а всього 1280 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «МЕДИКОМ» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема, відповідач вказує на те, що судом першої інстанції здійснено розгляд справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи з порушенням строків, визначених ст. 275 ЦПК України, на один рік та чотири місяці, що потягло за собою непомірне збільшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, відповідач наголошує на тому, що він вправі самостійно визначати свою організаційну структуру та приймати рішення про вивільнення працівників та, оскільки вимоги ст. 49-2 КЗпП України було дотримано, звільнення позивачки є законним.

При цьому, на переконання відповідача ТОВ «МЕДИКОМ», ОСОБА_5 є одинокою матір`ю та її вивільнення було неможливим, у зв`язку з чим було прийнято рішення про звільнення позивачки, на роботу якої на той час скаржилися клієнти клініки.

Не погоджується відповідач й з висновками суду першої інстанції щодо заподіяння позивачці моральної шкоди, вважаючи, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Севостьянова І.Г., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу № 168к від 01.02.2009 року, ОСОБА_1 була прийнята до ТОВ «МЕДИКОМ» на посаду лікаря-отоларинголога поліклініки № 2 з 01.02.2009 року.

На підставі наказу № 274-к п. 5 від 30.12.2011 року, у зв`язку зі зміною штатного розпису, ОСОБА_1 було переведено на посаду лікаря-отоларинголога лікувально-діагностичного центру № 2 ТОВ «МЕДИКОМ» з 01.01.2012 року.

У зв`язку з організацією структурного підрозділу, на підставі наказу № 49 від 01.02.2012 року, посада, на якій працювала позивач, з 03.02.2012 року була введена до складу «Лікувально-профілактичного відділення» лікувально-діагностичного центру № 2 ТОВ «МЕДИКОМ».

На підставі наказу № 145 від 31.05.2013 року назву підрозділу «Лікувально- діагностичний центр № 2» змінено з 01.06.2013 року на «Відокремлене відділення № 2» ТОВ «МЕДИКОМ».

На підставі наказів від 11.12.2015 року № 286 «Про реорганізацію поліклінічної служби відокремлених відділень №№ 1,2,4,5 ЛДЦ ТОВ «МЕДИКОМ» та № 55-к від 24.02.2016 року, позивача ОСОБА_1 лікаря-отоларинголога профілактичного відділення відокремленого відділення № 2 з 01 березня 2016 року було переведено на нові умови праці на 0,5 ставки лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення Відокремленого відділення № 2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ», із зміненим режимом праці.

Підставою для зміни режиму та умов праці є неможливість забезпечити роботою в режимі повної зайнятості у зв`язку зі значним зменшенням чисельності основних працівників на гірничо-збагачувальних комбінатах, які обслуговуються відокремленими відділеннями.

З березня 2016 року 0,5 ставки, на яку було зменшено зайнятість ОСОБА_1 та відповідно заробітна плата, було надано іншому працівнику - ОСОБА_5 .

Згідно з графіками, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по черзі вели профілактичні медичні огляди та амбулаторні прийоми.

23.01.2017 року директором ТОВ «МЕДИКОМ» Діжуром А.П. було видано наказ за № 78 «Про скорочення штатів в структурі ТОВ «МЕДИКОМ», відповідно до якого, підставою для скорочення штатів є очікування зниження обсягів надання медичних послуг ТОВ «МЕТІНВЕСТ ХОЛДІНГ». По відокремленому відділенні № 2 планувалося скоротити, в тому числі, 0,5 ставки лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення.

25.01.2017 року директором ТОВ «МЕДИКОМ» Діжуром А.П. було видано наказ за № 79 «Про скорочення чисельності працівників ТОВ «МЕДИКОМ», згідно якого по відокремленому відділенню № 2 планувалося скоротити чотирьох лікарів: ОСОБА_2 - лікаря з ультразвукової діагностики лікувально-профілактичного відділення ( 0,5 ст.); ОСОБА_1 - лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення ( 0,5 ст.); ОСОБА_3 - лікаря-терапевта цехової лікарської дільниці лікувально- профілактичного відділення (1,0 ст.); ОСОБА_4 - лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного кабінету ( 1,0 ст.).

Наказом № 33-к від 31.03.2017 року ОСОБА_1 звільнено з 31.03.2017 року із займаної посади за скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги 4 152,20 грн.. З наказом позивачку ознайомили під розпис 31.03.2017 року (.с. 51-67).

Загальний стаж роботи позивачки ОСОБА_1 на посаді лікаря - отоларинголога, на час звільнення, складав 39 років 6 місяців. ОСОБА_1 має першу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Отоларингологія», що підтверджується витягом з наказу № 551-0 від 01.06.2013 року, виданого Департаментом охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації та посвідченням №20/551-0/13 (а.с. 7-13).

У листі від 30.03.2017 року за № 92, наданому ТОВ «МЕДИКОМ» на звернення позивачки від 15.03.2017 року, зазначено, що з 01.04.2017 року у зв`язку зі зниженням обсягів надання медичних послуг, адміністрацією ТОВ «МЕДИКОМ» прийняте вимушене рішення щодо внесення істотних змін в організацію праці відокремленого відділення № 2 ЛДЦ, а саме, скоротити 0.5 ставки лікаря - терапевта, яку на цей час займає лікар ОСОБА_5 , враховуючи соціальну пільгу ОСОБА_5 вона буде переведена на 1,0 ставки лікаря-отоларинголога, так як має для цього всі необхідні документи, підтверджуючі її кваліфікацію, та має переважне право при працевлаштуванні згідно ст. 42 КЗпП України.

Згідно витягу зі штатного розпису на 2015 рік, станом на 01.01.2015 року, у відокремленому відділенні № 2 ТОВ «МЕДИКОМ» існувала 1,00 ставки лікаря - отоларинголога (а.с. 105).

Згідно витягу зі штатного розпису на 2016 рік, станом на 01.01.2016 року, у відокремленому відділенні № 2 ТОВ «МЕДИКОМ» існувала 1,00 ставки лікаря - отоларинголога (а.с. 106).

Згідно витягу зі штатного розпису на 2016 рік, станом на 01.04.2016 року, у відокремленому відділенні № 2 ТОВ «МЕДИКОМ» існувало по 0,50 ставки лікаря - отоларинголога, що сумарно становить 1,00 ставки ( а.с. 107).

Згідно витягу зі штатного розпису на 2017 рік, станом на 01.01.2017 року, у відокремленому відділенні № 2 ТОВ «МЕДИКОМ» існувало по 0,50 ставки лікаря - отоларинголога, що сумарно становить 1,00 ставки (а.с. 109).

Згідно витягу зі штатного розпису на 2017 рік, станом на 01.04.2017 року, у відокремленому відділенні № 2 ТОВ «МЕДИКОМ» існувало 1,00 ставки лікаря - отоларинголога, тобто, 0, 5 ставки лікаря-отоларинголога у відокремленому відділенні № 2 ЛДЦ, яку займала позивачка - не скорочувалась (а.с. 108).

ОСОБА_5 продовжила працювати на посаді лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення Відокремленого відділення № 2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ» на 1 ставку та скорочення 0,5 ставки лікаря-отоларинголога не відбулося.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, при звільнені позивачки за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідач не дотримався вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції 0,5 ставки посади лікаря-отоларинголога лікувально-профілактичного відділення Відокремленого відділення № 2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ» фактично не було скорочено, що свідчить про відсутність змін в організації виробництва і праці або ж скорочення чисельності працівників, у зв`язку з чим правові підстави для звільнення позивачки за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відсутні.

Доводи відповідача ТОВ «МЕДИКОМ» про те, що ним було дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим звільнення позивачки є законним, колегією суддів до уваги не приймаються.

Так, цієї правовою нормою передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, й одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, перевірка дотримання роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України має правове значення виключно у випадку, якщо останній доведе факт наявності змін в організації праці та скорочення штату працівників, чого в даному випадку не встановлено.

До того ж, необхідно зауважити й на те, що, посилаючись на дотримання ним вимог ст. 49-2 КЗпП України, відповідач ТОВ «МЕДИКОМ» взагалі не надав суду відомості про наявні або ж відсутні посади на час звільнення позивачки, а тому суд взагалі не може перевіряти такі доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «МЕДИКОМ» про те, що ОСОБА_5 є одинокою матір`ю та її вивільнення було неможливим, у зв`язку з чим було прийнято рішення про звільнення позивачки, на роботу якої на той час скаржилися клієнти клініки, є неприйнятними, з огляду на те, що за змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Тобто, правові підстави для порівняння наявності переважного права на залишенні на роботі при скроченні штату між ОСОБА_1 , як лікарем-отоларингологом, та ОСОБА_5 , як лікарем-терапевтом, відсутні, оскільки ці посади є рівними та питання про наявність переважного права має вирішуватися виключно при скороченні одного із працівників, які займають однакові посади.

Доводи ж відповідача про те, що на роботу ОСОБА_1 скаржилися клієнти клініки не мають правового значення для вирішення спору про звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому ОСОБА_1 необхідно поновити на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

На день розгляду справи у суді першої інстанції позивач перебувала у вимушеному прогулі 378 робочих днів, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 74 076,66 грн. (195, 97 грн. (середньоденна заробітна плата позивачки) х 378 робочих днів),а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивачки ОСОБА_1 незаконним звільненням, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині висновків про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо визначення судом першої інстанції моральної шкоди у розмірі, який не відповідає встановленим обставинам справи та не може вважатися виваженим та справедливим

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням її гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Позивачка ОСОБА_1 визначила розмір компенсації за моральну шкоду, заподіяну її незаконним звільненням у розмірі 8 000,00 грн. Між тим, колегія суддів враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в цій частині і визначення розміру моральної шкоди у сумі 2 000,00 грн., що буде відповідати перенесеним позивачкою моральним стражданням.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та розгляд справи з порушенням строків, визначених ст. 275 ЦПК України, колегією суддів приймаються, як обґрунтовані, однак таке порушення норм процесуального права не потягло за собою ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, шляхом зменшення розміру моральної шкоди з 8 000,00 грн. до 2 000,00 грн., на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та у зв`язку з цим, зміні в частині загального розміру сум, які стягнуто з ТОВ «МЕДИКОМ» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДИКОМ" - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2019 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДИКОМ" на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 8 000,00 гривень до 2 000 (двох тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2019 року змінити в частині розміру загальної суми, стягнутої з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДИКОМ" на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 87 716,66 гривень до 81 716 (вісімдесят однієї тисячі семисот шістнадцяти) гривень 66 (шістдесяти шести) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2019 року

Головуючий:

Судді: