ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 347/886/16

провадження № 61-26103 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство «Прикарпатський експрес»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного підприємства «Прикарпатський експрес» на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2017 року в складі судді Гордія В. І. та на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2017 року в складі колегії суддів Фединяка В. Д., Горблянського Я. Д., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Прикарпатський експрес» та просив встановити факт його перебування в трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експерс» в період з 01 вересня 2014 року по 10 лютого 2015 року, зобов`язати відповідача внести до його трудової книжки запис про прийняття його на роботу з 01 вересня 2014 року, видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з ПП «Прикарпатський Експрес» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 19 047 грн за період з 01 вересня 2014 року по 10 лютого 2015 року, середній заробіток за весь час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні з роботи, починаючи з 17 листопада 2015 року в розмірі 20 776 грн та 3000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду від 12 квітня 2017 року позов задоволено частково, встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експрес» у період з 01 вересня 2014 року по 10 лоютого 2015 року, зобов`язано ПП «Прикарпатський Експрес» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про прийняття його на роботу з 01 вересня 2014 року та видати йому належним чином оформлену трудову книжку, а також стягнуто з ПП «Прикарпатський Експерес» на користь ОСОБА_1 39 813 грн заробітної плати за період з 01 вересня 2014 року по 10 лютого 2015 року та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експрес» із 01 вересня 2014 року по 10 лютого 2015 року підтверджується наявними в матеріалах справи бланками діяльності підприємства, а оскільки при звільненні працівнику не була видана трудова книжка, то з роботодавця підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Прикарпатський Експрес» залишено без задоволення, рішення Косівського районного суду від 12 квітня 2017 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про наявінсть правових підстав для часткового задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14 липня 2017 року ПП «Прикарпатський експрес» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило скасувати їх як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі та зупинено виконання рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2017 року до завершення розгляду касаційної скарги.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року дана справа призначена до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заперечення на касаційну скаргу

28 серпня 2018 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на дану касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 01 вересня 2014 року ОСОБА_1 працював водієм в ПП «Прикарпатський Експрес».

Наказом ПП «Прикарпатський Експрес» від 10 лютого 2015 року № 5 ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія транспортних засобів із 10 лютого 2015 року з окладом 1275 грн на місяць.

Наказом ПП «Прикарпатський Експрес» від 17 листопада 2015 року № 27 ОСОБА_1 звільнений з роботи з 17 листопада 2015 року за власним бажанням.

ПП «Прикарпатський Експрес» сплачувало єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 за період із 10 лютого 2015 року по 17 листопада 2015 року.

Згідно з наданою довідкою Головного управління статистики в Івано-Франківській області інформацією розмір середньомісячної заробітної плати в галузі транспорту в 2014 році становив 3404 грн, а в 2015 році - 4073 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону частково.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно з частиною четвертою статті 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Установивши, що факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експрес» із 01 вересня 2014 року до 10 лютого 2015 року підтверджується належними та допустимими доказами, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Установивши факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експрес» із 01 вересня 2014 року до 10 лютого 2015 року, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з роботодавця заробітної плати за вказаний період.

Згідно з частиною першою статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Установивши факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експрес» із 01 вересня 2014 року до 10 лютого 2015 року, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про наявність правових підстав для внесення відповідного запису в трудову книжку позивача.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суди попередніх інстанцій, установивши відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження видачі позивачеві трудової книжки в день його звільнення, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу ІVуказаного порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року в справі № 569/10189/16-ц.

Для визначення загальної суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні, суд першої інстанції брав за основу інформацію про розмір середньої заробітної плати штатного працівника на підприємствах транспорту Івано-Франківської області за даними державного статистичного спостереження за формою № 1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні з урахуванням того, що його середньомісячна заробітна плата становить 1400 грн.

Суд першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпідставно виходив із середнього роміру заробітної плати штатного працівника на підприємствах транспорту Івано-Франківської області, а не з середнього розміру заробітної плати ОСОБА_1 .

Оскільки суд першої інстанції не встановив, яка сума має бути взята за основу для визначення загальної суми заробітної плати за період з 01 вересня 2014 року по 10 лютого 2015 року та середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку й видачі трудової книжки при звільненні, а встановлення таких обставин знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції, Верховний Суд позбавлений можливості здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахукну та видачі трудової книжки при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача в даній справі.

За встановлених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, а в іншій частині - залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу приватного підприємства «Прикарпатський експрес» задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2017 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до приватного підприємтсва «Прикарпатський експрес» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні скасувати.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2017 року в нескасованій частині.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

І. О. Дундар

Є. В. Краснощокова