Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 175/1160/17

провадження № 61-35584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Князєвим Віктором Олександровичем, на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року в складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), у якому просила визнати недійсним кредитний договір від 11 липня 2007 року № ML-300/0358/2007, укладений між нею та відповідачем.

Позов мотивовано тим, що укладений між сторонами кредитний договір від 11 липня 2007 року № ML-300/0358/2007 є таким, що порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги законодавства щодо здійснення валютних операцій.

Так, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови, негативні наслідки схеми кредитування, валютні ризики, які несе споживач. Графік повернення кредиту та сплати відсотків не містить розрахунку реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту. Банком не надавались позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, що порушенням умов договору. Крім того, умови укладеного правочину є несправедливими, оскільки їхнім наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на приписи статей 203, 215 ЦК України ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахував, що перебіг строку позовної давності починається з підписання сторонами кредитного договору (11 липня 2007 року), проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернулась лише у квітні 2017 року, тобто з попуском строку позовної давності, про застосування якої ПАТ «ОТП Банк» подало відповідну заяву.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено. Визнано підставою для відмови у задоволенні позову не сплив строку позовної давності, а недоведеність заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив із недоведеності позивачем позовних вимог, оскільки спірний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті, і таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначила та вподальшому виконувала його умови. Відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Князєв В. О. звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, у якій,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що рахунок позивача є поточним рахунком фізичної особи, а не кредитним рахунком, на який перераховуються клієнту кредитні кошти. Договір на обслуговування рахунків позивача не укладався між сторонами. Кредит ОСОБА_1 надано без відкриття поточних рахунків у гривні та іноземній валюті, що є порушенням діючого чинного законодавства. Підстав використовувати фізичній особі-резиденту іноземну валюту на території України як засіб платежу законом не передбачено. Кредитування в іноземній валюті на час укладання між сторонами правочину було дозволено лише суб`єктам підприємницької діяльності.

У січні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Князєв В. О. надіслав до суду касаційної інстанції додаткові пояснення до касаційної скарги, в яких зазначає про те, що суд не перевірив факт зарахування на поточний рахунок позичальника кредитних коштів.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У жовтні 2018 року ПАТ «ОТП Банк» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним, а вимоги позивача - необґрунтованими. Крім того, посилання ОСОБА_1 на неотримання кредитних коштів, які надавались банком на придбання нерухомості, є безпідставними, оскільки місцем проживання позивача зазначено саме адресу нерухомого майна, кошти на придбання якою нею отримувались у кредит.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 175/1160/17 з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 липня 2007 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № МL-300/0358/2007.

За умовами вказаного правочину банк надає позичальнику кредит у сумі 615 000 швейц. франків на придбання будинку, загальною площею 230,4 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,160 га, яка розташована під зазначеним житловим будинком та будівлями за вищевказаною адресою.

Пунктом 7.3. кредитного договору від 11 липня 2007 року № МL-300/0358/2007 встановлено, що він набуває чинності з моменту підписання та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору в повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови кредитування, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, врахував, що оспорюваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 підстав для визнання недійсним кредитного договору від 11 липня 2007 року № МL-300/0358/2007відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком апеляційного суду про скасування рішення місцевого суду, оскільки, встановивши недоведеність позивачем порушення його прав, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що ОСОБА_1 кредитні кошти не отримувались є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається підтвердження позивачем факту існування між сторонами договірних правовідносин, які виникни внаслідок укладення оспорюваного кредитного договору від 11 липня 2007 року № МL-300/0358/2007.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновку суду, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Князєвим Віктором Олександровичем, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов