ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 175/2016/16-ц

провадження № 61-28416св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Борисова С. А., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що 25 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого він передав останній грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційно встановленим Національним банком України (далі - НБУ) курсом гривні до долара США складає 378 893,58 гривень. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі 25 травня 2013 року.

Також 10 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено три договори позики, оформлені розписками, відповідно до яких позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США, 25 000 доларів США і 5 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційно встановленим НБУ курсом гривні до долара США складає 328 374,43 гривень, 631 489,30 гривень і 126 297,86 гривень відповідно.

Позику у сумі 13 000 доларів США відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі 1 серпня 2014 року, у сумі 25 000 доларів США - 2 серпня 2014 року і у сумі 5 000 доларів США - 10 серпня 2014 року.

Всього позивач надав ОСОБА_2 у позику 58 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційним курсом НБУ складає 1 465 055,17 гривень. Відповідач вказані грошові кошти у обумовлений у розписках строк не повернула.

За таких обставин позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договорами позики у загальній сумі 1 465 055,17 гривень, а також три проценти річних у порядку статті 625 ЦК України у сумі 92 331,69 гривень, всього 1 557 386,86 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 557 386,86 гривень і 6 890 гривень - у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності існування між сторонами договірних зобов`язань за договорами позики, які оформлені розписками про одержання коштів, і невиконання позичальником обов`язку щодо їх повернення, тобто прострочення виконання грошових зобов`язань.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про доведеність факту отримання ОСОБА_2 коштів у борг і невиконання нею обов`язку щодо їх повернення, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що грошові кошти за розписками не отримувала і написала ці розписки під впливом насильства та погроз з боку позивача, тому відповідні правочини є недійсними.

Вважає, що розписки від 25 грудня 2012 року і від 10 липня 2014 року уже досліджувалися судами при вирішенні справи № 175/5193/14-ц за позовом її матері ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, тому суд першої інстанції мав постановити ухвалу про відмову у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Вказала, що заявлені нею під час розгляду справи у суді першої інстанції клопотання про виклик свідків і призначення психолого-почеркознавчої експертизи безпідставно відхилені, а при прослуховуванні аудіозаписів судового засідання встановлено відсутність відомостей про заявлення цих клопотань на записі. Суд апеляційної інстанції допущені судом першої інстанції процесуальні порушення не усунув і також відхилив її клопотання про виклик свідків та призначення експертизи, чим обмежив у реалізації процесуальних прав.

Вважає, що суддя Борисов С. А. та судді, які входили до складу колегії суддів апеляційного суду, - Демченко Е. Л., Куценко Т. Р. і Максюта Ж. І., - є необ`єктивними, упередженими і зацікавленими у вирішенні цієї справи на користь ОСОБА_1 , тому не могли її розглядати і підлягали відводу.

На думку заявника, подані позивачем розписки не є борговими документами, так як у них відсутні усі ідентифікуючі дані позичальника і позикодавця та не вказана повна назва валюти, у якій надавалася позика.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційно встановленим НБУ курсом гривні до долара США складає 378 893,58 гривень. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі 25 травня 2013 року.

10 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційно встановленим НБУ курсом гривні до долара США складає 328 374,43 гривень. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі 1 серпня 2014 року.

Цього ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційно встановленим НБУ курсом гривні до долара США складає 631 489,30 гривень. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі 2 серпня 2014 року.

Також 10 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційно встановленим НБУ курсом гривні до долара США складає 126 297,86 гривень. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі 10 серпня 2014 року.

Грошові кошти на загальну суму 58 000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційним курсом НБУ складає 1 465 055,17 гривень, ОСОБА_2 у встановлені у розписках строки не повернула.

Прострочення виконання відповідачем зобов`язань з повернення позики у сумі 15 000 доларів США складає 1 089 днів, у сумі 13 000 доларів США - 656 днів, у сумі 25 000 доларів США - 655 днів і у сумі 5 000 доларів США - 647 днів.

Обставин, які б свідчили про те, що розписки від 25 грудня 2012 року і від 10 липня 2014 року написані ОСОБА_2 внаслідок фізичного чи психологічного тиску та за відсутності дійсного волевиявлення на вчинення таких правочинів, судами попередніх інстанцій не встановлено.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, оцінив розписку від 25 грудня 2012 року і три розписки від 10 липня 2014 року та дійшов висновку, що ці розписки є борговим документом і підтверджують зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 грошові кошти у загальній сумі 1 465 055,17 гривень у погодженні сторонами строки.

Встановивши такі обставини, оскільки оригінали боргових розписок перебувають у позивача і доказів повернення боргу відповідач не надала, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України і обґрунтовано стягнули з відповідача неповернені суми позики і три проценти річних від цим сум.

Доводи заявника про те, що грошові кошти за розписками вона не отримувала і написала їх під впливом насильства та погроз з боку позивача, тому відповідні правочини є недійсними, касаційний суд відхиляє.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про написання ОСОБА_2 розписок про отримання коштів у борг за відсутності дійсного волевиявлення на вчинення таких правочинів або внаслідок психологічного чи фізичного тиску з боку ОСОБА_1 .Докази звернення заявника до правоохоронних органів у грудні 2012 року та липні 2014 року з приводу примушування її до написання боргових розписок у справі відсутні; відповідні твердження ґрунтуються виключно на поясненнях ОСОБА_2 , які не є доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства.

Оскільки розписка за своєю правовою природою є борговим документом, який боржник видає кредитору, засвідчуючи як укладення договору позики, так і отримання певної грошової суми, наявність розписок від 25 грудня 2012 року і від 10 липня 2014 року, написання яких ОСОБА_2 не спростовано, підтверджує факт передачі їй грошей у позику, тому доводи касаційної скарги щодо неотримання коштів безпідставні.

Касаційний суд вважає помилковими посилання заявника на те, що розписки від 25 грудня 2012 року і від 10 липня 2014 року уже досліджувалися судами при вирішенні справи № 175/5193/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, тому суд першої інстанції мав постановити ухвалу про відмову у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Так, зазначеним пунктом передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У справі № 175/5193/14-ц ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики, оформлених розписками від 22 липня 2013 року, 23 жовтня 2013 року і 22 квітня 2014 року, які він надав ОСОБА_3 .

Таким чином, предмет і підстави позову у цій справі і у справі № 175/5193/14-ц є різними, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для постановлення ухвали про відмову у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 3 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Твердження заявника про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив подані нею клопотання про виклик свідків і призначення психолого-почеркознавчої експертизи, а апеляційний суд такі порушення процесуального законодавства не усунув, є безпідставними.

Так, відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд встановив, що заявник не зверталася до суду першої інстанції із клопотаннями про виклик свідків і призначення психолого-почеркознавчої експертизи на підтвердження відсутності у неї вільного волевиявлення на написання розписок, а свої заперечення проти позову відповідач обґрунтовувала спливом позовної давності і відсутністю у боргових документах необхідних реквізитів.

Крім того, у судовому засіданні в апеляційному суді 21 листопада 2017 року представник ОСОБА_2 не підтримала заявлене клопотання щодо призначення експертизи, а сама ОСОБА_2 , розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, думку щодо необхідності задоволення клопотання не висловила і наполягала на тому, що не довіряє складу суду, незважаючи на попередньо відхилену заяву про відвід.

За таких обставин відхилення судом апеляційної інстанції відповідних клопотань, заявлених під час апеляційного перегляду справи, є обґрунтованим.

Твердження заявника про те, що вона заявляла клопотання про виклик свідків та призначення психолого-почеркознавчої експертизи у суді першої інстанції і їй невідомі причини, у зв`язку з якими звукозапис судових засідань не містить відповідних даних, касаційний суд відхиляє, оскільки вказані твердження жодним чином не підтверджені. Так, у ході розгляду справи у апеляційному суді позивач заперечував факт заявлення ОСОБА_2 у суді першої інстанції таких клопотань, у паперовому вигляді ці клопотання не подавалися, аудіозапис судових засідань таких відомостей не містить, зауважень на журнал судового засідання заявник і її представник не подали, що свідчить про недоведеність дійсного заявлення цих клопотань.

Доводи касаційної скарги про те, що суддя Борисов С. А. та судді, які входили до складу колегії апеляційного суду Демченко Е. Л., Куценко Т. Р. і Максюта Ж. І., є необ`єктивними, упередженими і зацікавленими у вирішенні цієї справи на користь ОСОБА_1 , тому не могли її розглядати і підлягали відводу, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки ці твердження ґрунтуються на припущеннях відповідача.

ОСОБА_2 , розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, відвід судді Борисову С. А. не заявила; відвід, заявлений відповідачем колегії суддів апеляційного суду, вирішений у відповідності до вимог процесуального законодавства і підстав для його задоволення не встановлено.

Участь судді Борисова С. А. як слідчого судді у вирішенні скарги ОСОБА_2 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0000340 за її заявою про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення не дає підстав для висновку, що суддя Борисов С. А. уже висловив свою думку щодо обставин, якими обґрунтований цей позов, так як при розгляді скарги слідчий суддя перевіряє законність відповідного процесуального рішення слідчого та не розглядає кримінальне провадження по суті. Участь суддів Демченко Е. Л., Куценко Т. Р. і Максюти Ж. І. у апеляційному перегляді справи № 175/5193/14-ц також не свідчить про їх можливу упередженість та необ`єктивність при вирішенні цієї справи, так як у даних справах різні предмет і підстави позовів.

Твердження заявника про те, що подані позивачем розписки не є борговими документами, оскільки у них відсутні усі ідентифікуючі дані позичальника і позикодавця та не вказана повна назва валюти, у якій надавалася позика, касаційний суд відхиляє.

Відсутність у розписках особистих даних позикодавця і позичальника, зокрема, їх реєстраційних номерів облікової картки платника податків, серії і номера паспорта та адреси проживання, не має правового значення, так як згідно з вимогами статті 1047 ЦК України зазначення таких відомостей у розписці не вимагається, а сама розписка як борговий документ повинна містити дані про передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми і зобов`язання з їх повернення.

У розписках від 25 грудня 2012 року і від 10 липня 2014 року вказане найменування валюти, у якій надана позика, та необхідні ідентифікуючої дані позикодавця та позичальника; жодних доказів на спростування того, що цими розписками оформлені боргові зобов`язання саме позивача і відповідача, ОСОБА_2 не надано.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи. Суд також не надає оцінки додатково поданим до суду касаційної інстанції доказам, оскільки відповідно до частини другої вказаної статті не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Заяву ОСОБА_2 щодо порушень правил автоматизованого розподілу у суді першої інстанції з метою умисного розподілу справи у провадження судді Борисова С. А., яка подана заявником у серпні 2019 року, касаційний суд не враховує, оскільки вказана заява містить нові доводи в обґрунтування касаційної скарги, проте доповнення до касаційної скарги можуть подаватися лише у межах строку на касаційне оскарження (стаття 330 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, та стаття 398 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час перегляду справи касаційним судом).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до часини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук