17.12.2019 227/2442/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Здоровиця О.В.

за участю

секретаря судового засідання Сисенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю посадових осіб Національної поліції України, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить:

- стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 000 гривень моральної шкоди, спричиненої неправомірною діяльністю та неправомірною бездіяльністю посадових (службових) осіб Добропільськог ВП НПУ;

- стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України судові витрати у вигляді 627,48 грн компенсації за відрив від звичайних занять та інші судові витрати;

- стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України витрати у вигляді матеріальної шкоди на суму 2200,00 грн у відповідності з товарними чеками.

Обгрунтовуючи свій позов позивач зазначив, що через його активну громадську позицію проти нього, проти його власності, проти його життя невідомі особи чинили протиправні дії, в тому числі і в холодну пору року, вночі розбивали камінням вікна його квартири, в якій він мешкає, у зв`язку з чим йому було завдано матеріальної та моральної шкоди. За його заявою за вказаними фактами були відкриті кілька кримінальних проваджень, які неодноразово, безпідставно закривались слідчими СВ Добропільського ВП Донецької області. Позивач вказує, що ухвалою Добропільського міськрайонного суду від 04.01.2018 року (справа № 227/3038/18) були скасовані незаконні постанови слідчих по кримінальних справах, порушених по факту розбиття вікон його квартири невідомими особами, а саме:

постанову слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП Донецької області Машарової В.А. від 31.10.2017 року про закриття кримінального провадження № 0001154 від 26.08.2017 року

постанову слідчого Мацишин А.В. від 18.11.2017 року про закриття кримінального провадження № 0001529 від 01.10.2017 року.

Ухвалою суду від 18.05.2018 року (справа № 227/1311/18) вдруге було скасовано незаконну постанову слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП Донецької області Мацишин А.В. від 09.03.2018 року про закриття кримінального провадження № 0001529 від 01.10.2017 року.

Постанова слідчого Машарової В.А. від 30.04.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000423 від 26.03.2018 року, яке проводилось за фактом розбиття вікон квартири позивача, була скасовано постановою прокурора від 10.09.2018 року, у зв`язку з чим 10.09.2018 року було закрито судове провадження по скарзі ОСОБА_1 на бездіяльність вказаного слідчого Машарової В.А.(справа № 227/3892/18).

Позивач вказує, що вищевказаними судовими рішеннями неодноразово були встановлені факти неповного та неефективного досудового розслідування кримінальних справ та визнано незаконними та необґрунтованими постанови про закриття вищевказаних кримінальних справ.

На думку позивача, вищевказаними ухвалами суду констатовано порушення його законних прав як потерпілого, а також порушення положень Конституції і вимог Законів України, і цим порушенням йому заподіяна моральна шкода, тому він має право на її відшкодування. Підставою для такого відшкодування зазначає встановлену ухвалами слідчих суддів протиправну бездіяльність слідчих Добропільського ВП ГУНП Донецької області, в частині невиконання своїх прямих службових обов`язків, яка полягає у винесенні незаконних постанов, а тому вважає, що відсутні підстави для застосування спеціальної норми ст.1176 ЦК України. Вважає, що до вказаних правовідносин слід застосовувати норми ст..ст.1173,1174 ЦК України

Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, норми ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, позивач вважає, що сам факт порушення його прав має нести за собою відповідну справедливу компенсацію, оскільки факт порушення прав має наслідком заподіяння моральної шкоди.

Остання полягає в марнуванні дорогоцінного часу, з якого складається життя позивача, часу, який він змушений був витрачати на оскарження незаконних постанов посадових осіб НПУ і тим самим зобов`язувати їх діяти в рамках Закону. Під впливом цих неправомірних дій вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відчув та відчуває себе приниженим та морально подавленим. Для відновлення своїх прав вимушений звертатись до суду, тобто витрачати знову час і зусилля, що не відповідає його вільному волевиявленню та свободі волі. Безвідповідальність та безкарність посадових осіб НПУ, які ігнорують Закон, привела до глибоких моральних страждань і розцінюється позивачем як «приховане моральне катування» та є приниженням його честі та гідності. На підставі цього, оцінює завдану йому відповідачем моральну шкоду в розмірі одного мільярду гривень.

Також позивач просить стягнути за рахунок коштів бюджету України витрати за відрив від звичайних занять, а також матеріальну шкоду, а саме витрати, які він здійснив для полагодження пошкодженого вікна.

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Про розгляд справи без його участі просив суд у своїй заяві від 01.10.2019 року (а.с.70).

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився. Від останнього надійшла заява, в якій представник - ОСОБА_2 (а.с.62) просить розглядати справу без його участі, в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Від представника ДКС України, разом з заявою від 12.12.2019 року надійшов відзив, але суд його не бере до уваги, оскільки вказаний відзив поданий поза межами строків, зазначених в ухвалі суду від 17.06.2019 року та з порушенням вимог ст.178 ЦПК України (відсутні документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи), що позбавило інших учасників справи права подати на нього свої заперечення.

Представник відповідача - ГУ НП в Донецькій області - Окорокова Є.Є. надіслала заяву про розгляд справи без її участі та в задоволенні позову просила відмовити.

Зі змісту відзиву ГУ НП в Донецькій області вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги, обґрунтовуючи свою позицію тим, що норми Закону № 266/94-ВР та Положення № 6/5/3/41 не можуть розповсюджуватися на позивача, оскільки від не відносить до категорії осіб, які мають право на відшкодування шкоди, передбачене вищевказаними нормами і тому відсутні підстави для задоволення позову відповідно до цих спеціальних положень законодавства. Також відповідач вважає, що відсутні і підстави для задоволення позову відповідно до ст.1166 ЦК України, оскільки позивач не обґрунтував у чому саме полягає спричинення йому шкоди, не надав жодного належного доказу, який би свідчив про спричинення йому шкоди, тобто не довів факту заподіяння йому шкоди та причинного зв`язку між діями посадових осіб відповідача та шкодою. Також вказував, що в діях посадових осіб не встановлено їх вини, що виключає відповідальність за ст.1166 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 на відзив ГУ НП в Донецькій області подав до суду відповідь на відзив (а.с.37-38), в якій не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що сам факт скасування судовими рішеннями, які набрали законної сили, незаконних постанов слідчих свідчить про те, що органи, посадови особи, які діють від імені Держави, діяли всупереч діючого законодавства України і тим самим їх бездіяльність порушила його права як потерпілого в кримінальній справі, що спричинило йому моральну шкоду і тому його право має бути поновлено шляхом її відшкодування. Зазначав, що в даному випадку слід виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди. На думку позивача, він не повинен доводити вину відповідача в душевних стражданнях, спричинених внаслідок порушення своїх прав, як підставу для відшкодування моральної шкоди, оскільки саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу та відсутні підстав для відшкодування моральної шкоди. Щодо розміру моральної шкоди зазначав, що законодавством України не передбачено жодного нормативно-правового акту, який би встановлював процедуру доведення і способи вирахування ступеня і розміру моральної шкоди. Враховуючи той біль і ті страждання, які він зазнав, внаслідок бездіяльності слідчих, він вважає, що моральна шкода у тій сумі, яку він зазначив в позові є адекватною компенсацією.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають виходячи з такого.

Судом встановлено, що в провадженні Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області знаходились на досудовому розслідуванні дві кримінальні справи, а саме:

кримінальне провадження № 0001154 від 26.08.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України за заявою ОСОБА_1 , за фактом розбиття, 15.07.2017 року, в його квартирі за адресою АДРЕСА_1 , невідомими особами, вікна спальної кімнати;

кримінальне провадження № 0001529 від 01.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України за заявою ОСОБА_1 , за фактом розбиття, 30.09.2017 року, в його квартирі за адресою АДРЕСА_1 , невідомими особами, вікна спальної кімнати.

Постановою слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП Донецької області Машарової В.А. від 31.10.2017 року було закрито кримінальне провадження № 0001154 від 26.08.2017 року.

Постановою слідчого Мацишин А.В. від 18.11.2017 року було закрито кримінальне провадження № 0001529 від 01.10.2017 року.

Ухвалою слідчого судді Добропільського міськрайонного суду від 04.01.2018 року за скаргою ОСОБА_1 , постанова слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП Донецької області Машарової В.А. від 31.10.2017 року про закриття кримінального провадження № 0001154 від 26.08.2017 року та постанова слідчого Мацишин А.В. від 18.11.2017 року про закриття кримінального провадження№ 0001529 від 01.10.2017 року - були скасовані, оскільки вказані постанови були прийняті без всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи.

Наведені факти підтверджуються ухвалою слідчого судді від 04.01.2018 року (а.с.5-6).

Ухвалою слідчого судді Добропільського міськрайонного суду від 04.01.2018 року (а.с.7) підтверджується, що за заявою ОСОБА_1 була скасована постанова слідчого Мацишин А.В. від 09.03.2018 року про закриття кримінального провадження № 0001529 від 01.10.2017 року. Причиною скасування постанови слідчого стало не повне з`ясування останнім всіх обставин вчинення злочину, які мають значення для повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування.

Також судом встановлено, що в вересні 2018 року ОСОБА_1 звертався до суду зі скаргою на бездіяльність та рішення слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Машарової В.А. від 30.04.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000423 від 26.03.2018 року, але судове провадження було закрито у зв`язку з самостійним скасуванням прокурором, в порядку ч.2 ст.305 КПК України, вищевказаної постанови слідчого від 30.04.2018 року. Вказане підтверджується ухвалою слідчого судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10.09.2018 року (справа № 227/3892/18) та постановою прокурора від 10.09.2018 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 0000423(а.с.8-9).

Вказані ухвали слідчих суддів, на думку позивача, встановили факт незаконності винесення слідчими, які проводили досудове розслідування щодо вчинення кримінальних правопорушень відносно ОСОБА_1 , як потерпілого, постанов про закриття кримінальних проваджень, тобто встановили факт протиправних дій та бездіяльності слідчих, від яких він зазнав моральних страждань, які вплинули на зміну звичайного способу його життя.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно статті 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Виходячи з аналізу норми ст.1174 ЦК України, для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вказаної статті потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоду, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167,1174 ЦК України.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в обґрунтування позовної заяви посилався на постанови слідчих СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУУНП в Донецькій області про закриття кримінальних проваджень, а саме:

слідчого Машарової В.А. від 31.10.2017 року, винесену в рамках кримінального провадження № 0001154 від 26.08.2017 року

слідчого Мацишин А.В. від 18.11.2017 року, винесену в рамках кримінального провадження № 0001529 від 01.10.2017 року

слідчого Машарової В.А. від 30.04.2018 року, винесену в рамках кримінального провадження № 0000423 від 26.03.2018 року,

та на ухвали слідчого судді Добропільського міськрайонного суду від04.01.2018 року,18.05.2018 року, 10.09.2018 року та постанову прокурора від 10.09.2018 року.

Але, на думку суду, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій слідчих СВ Добропільського ВП, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Так, позивач, вказував, що підставами для відшкодування йому шкоди є ухвали слідчих суддів Добропільського міськрайонного суду від 04.01.2018 року,18.05.2018 року, 10.09.2018 року та постанова прокурора від 10.09.2018 року, якими були скасовані ухвали слідчих про закриття кримінальних проваджень і як вважав позивач вказаними ухвалами було визнано незаконність дій слідчих.

Але, на думку суду, ухвали слідчих суддів свідчать лише про факт оскарження позивачем - ОСОБА_1 дій слідчого в частині прийняття ним рішення про закриття кримінального провадження, і є нічим іншим як реалізація ОСОБА_1 оспорювання процесуальної діяльності слідчого, в порядку статей 303-308 КПК України, і не є безумовним доказом незаконності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176, 1174 ЦК України, як помилково вважає ОСОБА_1 .

Зі змісту ухвал слідчих суддів від 04.01.2018 року,18.05.2018 року, 10.09.2018 року, не вбачається, що при розгляді скарг ОСОБА_1 , дії чи бездіяльність слідчих Машарової В.А. та Мацишин А.В. , визнавались протиправними чи незаконними. З вказаних ухвал слідчих суддів вбачається, що слідчі судді прийшли до висновку про те, що слідчими не було вжито достатніх заходів для встановлення осіб, причетних до вказаної події, для з`ясування обставин про наявність чи відсутність складу злочину, а також для встановлення об`єктивної істини по справі.

Тобто в ухвалах слідчих суддів при скасуванні постанов про закриття кримінального провадження вказувалося на передчасність висновків слідчих та необхідність проведення додаткових процесуальних або слідчих дій, однак не встановлювалась протиправність дій органу досудового розслідування.

При цьому суд зазначає, що сам факт скасування постанови слідчого, який відповідно до ч.5 ст.40 КПК України, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, та задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були слідчим суддею відповідною ухвалою поновлені.

Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах.

Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Взагалі, незгода позивача з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій слідчих Машарової В.А. та Мацишин А.В. , не довів передбачених статтями 1167, 1174 ЦК України підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком на підставі ст.81 ЦПК України.

Тому, підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні.

Що стосується вимог позивача щодо відшкодування йому матеріальної шкоди в розмірі 2200,00 грн, які він витратив на придбання матеріалів для полагодження пошкодженого розбитого вікна, то в цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають виходячи з такого.

Відповідно до ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як зазначалося вище, судом не встановлено незаконності в рішеннях та діях слідчих.

Зі змісту позову вбачається, що станом на день розгляду справи у суді особи, які причетні до розбиття вікон позивачу 30.09.2017 року, 26.03.2018 року та 15.07.2017 року не встановлені і досудове розслідування за вказаними фактами триває.

Рішень про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати органом досудового розслідування, слідчими не приймалось.

Враховуючи наведене, підстав для стягнення матеріальної шкоди за рахунок держави на користь позивача не вбачається.

Щодо заявлених ОСОБА_1 вимог про стягнення на його користь за рахунок коштів бюджету України компенсації за відрив від звичайних занять, внаслідок необхідності прибувати до суду з метою розгляду його скарг у суді, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

В судовому засіданні судом встановлено, що звертаючись до суду зі скаргами на постанови слідчих, заявник - ОСОБА_1 реалізовував своє право, як потерпілого, на оскарження до слідчого судді постав слідчих про закриття кримінального провадження, що передбачено ст.ст. 56,303 КПК України.

Витрати, пов`язані із участю потерпілих у кримінальному провадженні, залученням та участю перекладачів для перекладу показань підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.122 КПК України).

Статтею 3 передбачено, що кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Відповідно до ст.125 КПК України, суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 липня 1996 р. N 710 затверджено Інструкцію про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про

адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів (далі Інструкція).

Відповідно до п.1 Інструкції, за потерпілими зберігається середня

заробітна плата за весь час, затрачений ними у зв`язку з явкою та викликом до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення (далі - орган, який зробив виклик).

Особам, які не є працівниками підприємств, установ чи організацій, виплачується компенсація (здійснюється відшкодування) за відрив від звичайних занять.

Відповідно до п.3 Інструкції, сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

Пункт 7 Інструкції передбачає, що у кримінальних провадженнях виплати, зазначені в пункті 1 цієї Інструкції, провадяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги, що позивач фактично ставить питання щодо компенсації йому процесуальних витрат у кримінальному провадженні, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь за рахунок коштів бюджету України компенсації за відрив від звичайних занять, внаслідок необхідності прибувати до суду з метою розгляду його скарг у суді, задоволенню в порядку цивільного судочинства не підлягають, оскільки вказане питання вирішується в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Керуючись ст.ст. 263-265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю посадових осіб Національної поліції України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління НПУ у Донецькій області, , Донецька область, м.Маріуполь, пр..Нахімова, 86.

Відповідач: Державна казначейська служба України, , Донецька область, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені 12.12.2019 року. Повний текст рішення суду буде складений 20.12.2019 року.

Суддя О.В.Здоровиця

12.12.2019