Справа № 461/6822/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/13/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зняття особи з реєстрації,-

встановила:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про зняття особи з реєстрації, в якому просила усунути перешкоди в користуванні квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй як співвласнику, шляхом зняття з реєстрації з місця проживання ОСОБА_3 , визнавши відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Вимоги обгрунтовує тим, що позивач, разом зі своїм сином ОСОБА_4 є співласником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У даній квартирі також зареєстрований її онук ОСОБА_3 . Впродовж тривалого часу відповідач за вказаною адресою реєстрації не проживає. Позивач вказує, що за час проживання в одній квартирі вона часто піддавалася образам зі сторони відповідача, комунальні витрати ним не сплачувалися, позивачу завдавали незручності аморальний спосіб життя відповідача. Також, відповідач декілька разів оформляв кредитні договори, зазначаючи в них без згоди співвласників адресу місця реєстрації. Зазначає, що вказані дії відповідача обмежують її, як власника квартири у праві розпорядження належним їй на праві власності майном. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що реєстрація у квартирі, яка є власністю її довірительки, відповідача ОСОБА_3 обмежує право позивачки на розпорядження своєю власністю.

Крім цього, за час спільного проживання в квартирі відповідач постійно ображає її, не сплачував за комунальні послуги, вів аморальний спосіб життя, на даний момент вже тривалий час не проживає за відповідною адресою.

Покликаючись на роз`яснення, надані у п.п. 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначає, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає до задоволення і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Учасники справи позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 викликалися в судове засідання та не з`явилися, повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось в суд за закінченням терміну зберігання (а.с. 56, 57, 65).

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено жодного порушення відповідачем правил співжиття, які доводять посилання позивача на існування перешкод у здійсненні нею права власності.

При цьому суд вказав, що наявні в справі акти ЛКП "Центральне" підтверджують лише факт відсутності відповідача в місці реєстрації протягом більше шести місяців, однак не дають суду достатніх підстав для висновку про те, що відповідач втратив право користування житлом відповідно до статті 71 ЖК УРСР, оскільки причин його відсутності та їх поважність судом не встановлено.

Також, суду не надано жодного достовірного доказу, що відповідач має інше житло, зазначав в будь-яких документах іншу адресу, як місце свого проживання чи перебування, або що ним сплачуються комунальні послуги за іншою адресою місця проживання, а виселення особи з житла є крайною мірою, повинно проводитися згідно з законом, мати легітимну мету і бути необхідним в демократичному суспільстві.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 11 січня 1977 року № НОМЕР_1 (а.с. 6), квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності позивачу ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_4 .

Згідно із довідкою з місця проживання, виданої ЛКП «Центральне» від 26.02.2018 року № 2481 (а.с. 5), в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , її син ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 (онук позивача).

Згідно акту комісії ЛКП «Центральне» № 36 від 01 лютого 2018 року (а.с. 8) та акту № 75 від 15 березня 2018 року (а.с. 9), в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 , зі слів мешканців будинку, останній там не проживає з литопада 2017 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер, при цьому відомості щодо спадкування частки майна померлого ОСОБА_4 , відсутні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Звертаючись із позовними вимогами про зняття особи з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 свої доводи зводила до того, що відповідач ОСОБА_3 за відповідною адресою реєстрації не проживає, за час проживання в одній квартирі вона часто піддавалася образам зі сторони відповідача, комунальні витрати ним не сплачувалися, позивачу завдає незручностей аморальний спосіб життя відповідача, такі дії відповідача обмежують її, як власника квартири у праві розпорядження належним їй на праві власності майном, просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою, шляхом зняття його з місця реєстрації, визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК УРСР.

Статтями 71, 72 вказаної глави ЖК передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Поряд з цим, спірна квартира належить позивачу на праві власності.

Наведене дає підстави для висновку про те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців, безпідставно застосував ст. 71 ЖК УРСР, оскільки така регулює питання зберігання житла за відсутності наймача чи членів його сім`ї у будинках державного і громадського житлового фонду.

Положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, закріплені у частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя.

В свою чергу, аналіз статей 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше визначеного законом строку та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру, як член сім`ї співвласника такої, ОСОБА_4 , який був його батьком.

Зважаючи на те, що наявні в справи акти ЛКП «Центральне» підтверджують лише факт відсутності відповідача ОСОБА_3 в місці реєстрації протягом більше шести місяців, колегія суддів приходить переконання про те, що підстави для задоволення позову на підставі ст. 405 ЦК України, відсутні.

При цьому, з довідки начальника державної установи «Коломийська виправна колонія № 41» про те, що ОСОБА_3 засуджений 01.11.2017 року Сихівським районним судом м. Львова за ст. 307 ч. 2 КК України строком на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, відбуває покарання у вказаній установі з 27.06.2018 року (а.с. 58), відтак відповідач ОСОБА_3 відсутній за зареєстрованим місцем проживання з причини, яка визнається судом поважною.

Крім цього, в силу статтей 321, 391 ЦК України, власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З наданих суду документів, судом не встановлено жодного порушення відповідачем правил співжиття, які доводять посилання позивача на існування перешкод у здійсненні нею права власності, а твердження позивача, що реєстрація відповідача у квартирі становить для неї перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном не доведені жодними належними та допустимими доказами.

Більше того, доводи позивача про відсутність відповідача за місце реєстрації протягом тривалого часу, як підстава для задоволення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є взаємовиключними із доводами про чинення їй відповідачем перешкод у користуванні власністю.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк