КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 362/4710/18
Головуючий у першій інстанції Кравченко Л.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про визнання протиправною відмову житлової комісії, -

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про визнання протиправною відмову житлової комісії, відповідно до якого, просив визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2018 року № 84 в частині відмови перенесення дати зарахування позивача та членів його сім`ї на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 31 липня 1992 року, виходячи з чого, вважати датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік 31 липня 1992 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 31 липня 1992 року позивач з сім`єю з трьох осіб перебував на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_2 , а у жовтні 2001 року був переведений на службу в військову частину НОМЕР_1 у м. Васильків, де відповідно був зарахований на облік.
Позивач вказує, що 02 листопада 2009 року його було звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини. Згодом позивач дізнався, що при переводі його на службу до військової частини НОМЕР_1 його також було зараховано на квартирний облік з 03 березня 1995 року.
Виходячи з наведеного, позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 із заявою про зарахування його та членів його сімї на квартирний облік з 31 липня 1992 року, тобто з дати первинної постановки на облік.

Проте позивач зазначає, що рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30 травня 2018 року №84 йому було відмовлено у задоволенні його клопотання щодо переміщення в черзі на підставі положень Наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року №20, який втратив чинність ще 06 жовтня 2006 року.
Вважаючи таку відмову незаконною позивач був змушений звернутись до суду із позовом.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2018 року №84 в частині відмови перенесення дати зарахування ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 31 липня 1992 року, виходячи з чого, ухвалено вважати датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік 31 липня 1992 року.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 в особі житлової комісії подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що до введення наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року №20 попередній час перебування на квартирному обліку військовослужбовців при переміщенні їх за новим місцем служби не враховувався. Апелянт зазначає, що відповідно до Наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року №20 всі військовослужбовці, що перебували на квартирному обліку та переміщались по службі після 03 березня 1995 року, враховувались на квартирний облік за новим місцем служби з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року.
Враховуючи вищевказане, апелянт вважає, що протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 було законним та обґрунтованим й скасуванню не підлягало, а тому просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2019 року та винести нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , стягнути з позивача судовий збір на користь відповідача.
На адресу суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відповідно до якого вважає, що апелянтом було протиправно відмовлено йому в перенесенні дати зарахування на квартирний облік, а оскаржувані дії апелянта призводить до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.
При апеляційному перегляді справи представник військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 доводи викладені в апеляційній скарзі підтримав та просив її задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Вважає доводи викладені в позові не обґрунтованими, а дії житлової комісії при розгляді 30 травня 2018 року заяви ОСОБА_1 про перегляд дати постановлення на квартирний облік законними, оскільки дата зарахування позивача на квартирний облік з 03 березня 1995 року повністю узгоджувалося з діючим на той час законодавством Наказом МО України №20 від 03 лютого 1995 року.
Позивач у справі ОСОБА_1 заперечив щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке що ухвалено х дотриманням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального законодавства.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 01 серпня 1989 року по 02 листопада 2009 року згідно відомостей з послужного списку (а. с. 8).

Позивач перебував на квартирному обліку військової частини НОМЕР_2 з 31 липня 1992 року, що підтверджується довідкою Рівненської квартирно-експлуатаційної частини ЗОК МО України від 20 вересня 2001 року № 252 (а. с. 11).
Відповідно до житлової документації військової частини НОМЕР_1 позивач за час проходження військової служби та перебування на квартирному обліку з 03 березня 1995 року житлом не забезпечувався (а.с.13).
З 02 листопада 2009 року на підставі наказу командувача військово-повітряних сил України №450 від 30 вересня 2009 року ОСОБА_1 був звільнений у запас за станом здоров`я (а. с. 14).
30 травня 2018 року житлова комісія військової частини НОМЕР_1 розглянувши заяву ОСОБА_1 про зміну дати постановки на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_1 згідно наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, надала відповідь, згідно якої повідомила, що оскільки відповідною датою для зарахування військовослужбовцям терміну перебування на квартирному обліку являться 03 березня 1995 року, для постановки військовослужбовців при переміщенні до нового місця служби на квартирний облік раніше зазначеної дати- 31 липня 1992 року немає законних підстав (а.с.9).
Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував свій висновок тим, що позивач у зв`язку з проходженням військової служби в ЗСУ вперше був зарахований на квартирний облік 31 липня 1992 року і в подальшому при переміщенні на військовій службі до військової частини НОМЕР_1 на підставі рішення житлової комісії даної військової частини вказана дата постановки на квартирний облік неправомірно була змінена на 03 березня 1995 року, чим порушуються права позивача оскільки вказані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене судом першої інстанції судове рішення відповідає.
Так, стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.

Згідно зі статтями 34, 37 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
На виконання пункту 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Пункт 4 цього порядку, зокрема, передбачає, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язок, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом.
У пункті 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону про внесення змін до статті 12 зазначено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.
Згідно із пунктом 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577,військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Частиною другою статті 10 ЦПК України, визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що зміна дати зарахування позивача на квартирний облік з 31 липня 1992 року на 03 березня 1995 року є незаконною, що порушує його права та інтереси.
З урахуванням пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, а також того, що наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 втратив чинність, а оскаржувані дії відповідача призвели до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби можуть втратити при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 760/9507/15-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 362/4273/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 362/4307/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 362/6383/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 285/3566/17, від 20 березня 2019 року у справі № 760/750/16-ц, від 04 листопада 2019 року у справі № 362/776/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 362/1608/17 з яким колегія суддів погоджується.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що оскаржуване рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2018 року №84 прийняте на підставі наказу Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року, який передбачав, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року, тому період перебування позивача на квартирному обліку до 03 березня 1995 року не підлягав зарахуванню, суд вважає безпідставними, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення наказ Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року вже втратив чинність.

Крім того, наказ Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року також передбачав, що при переїзді до іншого гарнізону військовослужбовці разом з членами їх сімей приймаються на квартирний облік за новим місцем служби із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а дата 03 березня 1995 року- це дата набрання чинності вказаного наказу та його застосування, а не дата зарахування військовослужбовця на квартирний облік.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зміна дати зарахування позивача на квартирний облік із 31 липня 1992 року на 03 березня 1995 року є незаконною та порушенням прав та інтересів позивача.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 19,22 Конституції України, ст. 34,37,43 Житлового кодексу УРСР, ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови викладено 18 грудня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв