РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/13487/17

Провадження № 22-ц/4815/1005/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Шимківа С.С., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року, ухвалене в складі судді Харечка С.П., у справі № 569/13487/17,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, в якому просить встановити порядок користуванні квартирою АДРЕСА_1 : виділити її в користування житлову кімнату площею 8,5 кв.м., що в Технічному паспорті квартири знаходиться під № 5; в користуванні ОСОБА_2 залишити кімнату площею 11,4 кв.м на плані № 7 та кімнату площею 13,6 кв.м. на плані № 6; допоміжні приміщення: коридор - 6,8 кв.м, туалет - 1,3 кв.м., ванна - 2,1 кв.м., кухня - 4,7 кв.м., балкон - 2,1 кв.м. залишити в загальному користуванні співвласників та стягнути з відповідача судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що на підставі рішенням Рівненського міського суду від 10 листопада 2017 року вона є власником ј частки квартири АДРЕСА_1 . Інша ѕ частки квартири належить ОСОБА_2 .

Проте угоди у користуванні спірною квартирою між ними на теперішній час не досягнуто просила про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року позов задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 8,5 кв.м., що в Технічному паспорті квартири знаходиться під № 5; в користуванні ОСОБА_2 залишити кімнату площею 11,4 кв.м на плані № 7 та кімнату площею 13,6 кв.м. на плані № 6; допоміжні приміщення: коридор - 6,8 кв.м, туалет - 1,3 кв.м., ванна - 2,1 кв.м., кухня - 4,7 кв.м., балкон - 2,1 кв.м. залишити в загальному користуванні співвласників.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з означеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Стверджує, що встановлення судом порядку користування квартирою має здійснюватися лише після технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна БТІ та за наявності висновку щодо технічної можливості такого користування.

Вважає, що відносини між співвласниками мають бути врегульовані домовленістю. Рішення суду не може підміняти собою їх домовленостей. Звертає увагу суду, що не була належним чином повідомлення про розгляд справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи останньої. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим, а тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Встановлено, що на підставі рішенням Рівненського міського суду від 10 листопада 2017 року визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру, квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат: площею 11,4 кв.м на плані № 7, площею 13,6 кв.м. на плані № 6, площею 8,5 кв.м. на плані № 5 та коридор 6,8 кв.м. туалет 1,3 кв.м. ванна 2,1 кв.м.. кухня 4,7 кв.м. балкон 2,1 кв.м.

ОСОБА_1 є власником ј частки квартири, відповідач - ОСОБА_3 є власником ѕ частки квартири.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами 2, 3 ст. 358 ЦК України визначено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст. 16, ст. 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу ( п. 1 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року).

Відповідно до технічного паспорта на спірну квартиру, остання складається з 3-х кімнат житловою площею 33,5 кв.м., у тому числі: площею 11,4 кв.м на плані № 7, площею 13,6 кв.м. на плані № 6, площею 8,5 кв.м. на плані № 5 та коридор 6,8 кв.м. туалет 1,3 кв.м. ванна 2,1 кв.м., кухня 4,7 кв.м. балкон 2,1 кв.м.

Визначаючи порядок користування спірною квартирою у спосіб запропонований позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що площі відповідають ідеальним долям сторін у частковій власності. Запропонований позивачем варіант відповідає вимогам законодавства та не призведе до порушення прав інших співвідповідачів.

Рішення суду не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав, як власників.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача щодо неналежного її повідомлення про розгляд справи, оскільки вся судова кореспонденція направлена відповідачу повернулася до суду з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання», однак відповідачем подавались до суду заяви про відкладення розгляду справи (а.с. 34, 42, 53, 57) із тексту яких вбачається, що відповідача знала про дату, час і місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Разом з цим, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Оскільки, ухвалою апеляційного суду від відповідача звільнено у даній справі від сплати судового збору за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп., то його слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 грудня 2019 року.

Головуючий :

Судді :