ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року

м. Харків

справа № 642/604/18

провадження №22-ц/818/856/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Харківська міська рада,

інші учасники справи:

третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, ухвалене 31 жовтня 2018 року о 15 годині 28 хвилин у складі судді Проценка Л.Г.,

установив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт його спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, з 13.04.1993 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 рік, факт родинних відносин ОСОБА_1. як племінника ОСОБА_2. та визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2. є сестрою матері позивача. Оскільки його матір померла, коли йому виповнився лише 1 рік, ОСОБА_2. виховувала його як рідного сина. З 1993 року позивач зідйснив родинний обмін між квартирами ОСОБА_2. та квартирою ОСОБА_3 З зазначеного часу позивач разом з дружиною та тіткою спільно однією родиною проживали у АДРЕСА_1. В подальшому в трьох приватизували квартиру та набули на наї право спільної сумісної власності. Після смерті ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_2 році позивач прийняв спадщину, тому що був зарестрований та проживав в спірній квартирі. У 2017 році померла дружина позивача, ОСОБА_1. отримав свідоцтво на спадщину після її смерті, однак у видачі свідоцтва після ОСОБА_2. позивачу було відмовлено, у зв'язку з відсутністю документів що підтверджують родинні зв'язки з померлою. Надати документи про спорідненість ОСОБА_2. та матері позивача не вдалося, оскільки частина документів Дзержинського РАЦС не збереглися. Тому позивач просить суд встановити факт родинних відносин з покійною, а саме те, що він є її племінніиком та встановити факт спільного проживачння з нею з 1993 по 2000 роки. На момент смерті ОСОБА_2. діяв Цивільний кодекс (надалі ЦК) 1963 року, де було дві черги спадкування, до яких позивач не входив. Будь - ких спадкоємців за законом у неї не було. Відповідно до пункту 5 перехідних положень ЦК України від 2004 року до спадщини, яка не була прийнята, застосовуються положення нового ЦК України. Тому позивач вважає, що відповідно до вимог ст. 1266 ЦК України він має право на спадкування за правом представлення після смерті своєї матері - рідної сестри покійної та відповідно до вимог ст. 1266 ЦК україни, як спадкоємець четвертої черги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки правила книги шостої ЦК можуть бути застосовані лише до спадщини, яка відкрилась після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців. Спадщина після смерті ОСОБА_2. відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тому право на спадкування виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР 1963р. Згідно положень цього кодексу ОСОБА_1. не мав права на спадкування після смер ОСОБА_2. ті ОСОБА_2. як спадкоємець четвертої черги, оскільки ЦК УРСР 1963 року не передбачав право на спадкування племінніиків та осіб, які фактично проживали із спадкодавцем не менш ніж 5 років на час смерті. Позову з підстав набуття права вланості за набувальною давністю та за правом представлення. Оскільки відсутні законні підстави для визнання за позивачем права на спадкування після смерті ОСОБА_2., визнання фактів спільного проживання ОСОБА_1. з зазначеною особою з 13.04.1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 рік та родинних відносин з нею не має юридичного значення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесувального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факти родинних відносин ОСОБА_1. та ОСОБА_2. і їх спільне проживання однією сім'єю було встановлено в судовому засіданні на підставі показаннь свідків та наданих суду документів. Погоджуючись із доведеністю зазанчених обставин, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині, помилково пов'язуючи їх відсутністю в ОСОБА_1. права на спадкування після смерті тітки. Суд безпідставно відмовився визнавати за ОСОБА_1. право власності в порядку спадкування за законом, помилково вважаючи, що позов було пред'явлено виключно в порядку спадкування за законом як спадкоємця четвертої черги. Не було враховано, що апелянт має право на спадкування після смерті тітки за правом представлення, при цьому ступінь спорідненості зі спадкоємцем не враховується. Мати позивача була рідною сестрою спадкоємця, померла у 1949 році і відповідно до вимог ст. 418 ЦК України в редакції 1922 року( діяла на час її смерті) була спадкоємицею померлої третьої черги. Тому позивач вважає, що має право на спадкування після її смерті відповідно до ст. 1266 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням у справі нового рішення з наступни підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Батьками позивача були ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.15).

20.11.1971 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_6., обравши спільне прізвище ОСОБА_6 (т.1 а.с.18).

Як посянив в судовому засіданні позивач та підтерджується даними обмінного ордеру на житлове приміщення № 1461 серії Д виконавчого Бюро по обміну житловими приміщеннями комітету Харківської міської Ради народних депутатів від 30.03.1993 року (т.1 а.с.20) та ордеру на житлове приміщення № 1462 серії Д Бюро по обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Харківської міської Ради народних депутатів від 30.03.1993 року (т.1 а.с. 158) в 1993 році ОСОБА_1., його дружина, ОСОБА_2. та ОСОБА_7 здійснили родинний обмін житловими приміщеннями між членами родини. А саме, його тітка ОСОБА_2, 1920 року народження, поміняла однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на житлове приміщення у 2-х кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1

Пояснення позивача про спільне проживання з рідною тіткою ОСОБА_2. однією родиною в Квартирі з 1993 року по 2000 рік підтверджується показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків: ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_13, ОСОБА_14. та наданими суду письмовими доказами.

Так, згідно даних копії поквартирної картки дільниці № 28 КП «Жилкомсервіс» у Квартирі були зареєстровані: основний квартирозйомщик ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження з 06.08.1986 р. по 12.01.2017 року, чоловік ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження з 06.08.1986 року, син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження з 02.11.1989 року по 06.04.1993 року та тітка чоловіка ОСОБА_2, 1920 року народження з 06.04.1993 року по 23.02.2000 року (т.1 а.с. 21).

В 1998 році ОСОБА_15, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватизували Квартиру згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1998 року реєстраційний № 4-98-103611, виданого Харківським міським центром приватизації житлового фонду (розпорядження № 6235). Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризацї» від 20.09.2017 року Квартира належала ОСОБА_15., ОСОБА_1 та ОСОБА_2. на праві спільної сумісної власності (т.1 а.с.22,25).

Відповідно до довідки дільниці № 28 комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 27.02.2017 року № 393 у Квартирі були зареєстровані та постійно проживали: ОСОБА_15, 1950 р.н.- власник з 06.08.1986 р. по 12.01.2017року, ОСОБА_1, 1948 р.н. - чоловік - з 06.08.1986 р. та ОСОБА_2, 1920 р.н. - інший родич з 13.04.1993 року по 23.02.2000 р. (а.с. 19).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_15 - ІНФОРМАЦІЯ_6 року, про що зроблено відповідні актові записи про смерть за №1997 та 393 відповідно (т.1 а.с.30, 31).

ОСОБА_1 прийняв спадщину на 1/3 частину Квартири після смерті дружини, що підтверджується даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.10.2017 року та даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.10.2017 року (т.1 а.с.32,33).

З копії спадкової справи Другої Харківської державної нотаріальної контори (надалі ХДНК) №100/2017 (т.1 а.с.114-145) вбачається, що ОСОБА_1. 14.03.2017 року також звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Проте листами державного нотаріуса 2-ї ХДНК від 06.05.2017 року та 12.12.2017 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину тому, що у нього відсутні документи, що підтверджують родинні відносини з ОСОБА_2. ( т.1 а.с. 140 - 141, т.1 а.с. 144-145).

В позовній заяві та поясненнях, наданих в суді перщої та апеляціної інстанцій, позивач посилався на те, що ОСОБА_2, 1920 року народження, була рідною сестрою його матері - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 року народження.

Зазначений факт підтверджено даними копії архівної довідки від 19.04.2017 року Державного архіву Харківської області (т.1 а.с. 41) та копією запису про народження у книзі реєстрації актів громадського стану по Пересічанській сільській раді Дергачівського району Харківської області за 1926 рік (т.1 а.с. 40 зворот), згідно яких є запис від 24.02.1926 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_4, батьками якої є ОСОБА_16. Гр.,51 року, та ОСОБА_17, 51 року, українці.

Відповідно до актового запису про шлюб №21 від 22.05.1947 року виконавчого комітету Пересічанської сільської ради Дергачівського району Харківської області (мовою оригіналу на російській мові) «ОСОБА_5, возраст 19 лет и ОСОБА_4, возраст 21 год, заключили первый брак, фамилии после бракаОСОБА_4 и ОСОБА_4» ( т.1. а.с. 42 зворот).

Згідно актового запису про смерть №12 від 11.04.1949 року Бюро ЗАГС Дергачівського району Харківської області (мовою оригіналу на російській мові) «ОСОБА_4 умерла ІНФОРМАЦІЯ_8 року в возрасте 23 лет» (т.1. а.с. 44).

З відповіді Державного архіву Харківської області від 27.04.2017 р. вбачається, що в книгах реєстрації актів громадського стану про народження по с. Пересічне Дергачівського району Харківської області за 1920 рік, які поступили на зберігання до архіву не в повному обсязі, з 04 серпня по 19 грудня 1920 р. актового запису про народження ОСОБА_2 у с. Пересічне ІНФОРМАЦІЯ_9 р. немає (т.1. а.с. 46).

Відповідно до відповіді Харківського національного університету ім. В.Н.Каразіна від 11.05.2017р. згідно зі словником - довідником власників імен в українській літературній мові основною є словоформа ОСОБА_18, яке вживається в різних варіантах: ОСОБА_18, ОСОБА_18, ОСОБА_18. Тобто ім'я ОСОБА_18 є однією зі словотвірних форм імені ОСОБА_18 (т.1. а.с 143).

З даних копії посвідчення Державного Банку СРСР та автобіографій ОСОБА_2. (т.1. а.с. 47, 49 - 51) вбачається, що ОСОБА_2 народилась у 1920 році в селі Пересічне, Дергачівського району Харківської області, мала молодшу рідну сестру, яка померла у квітні 1949 року, працювала в Харківській конторі Державного Банку СРСР.

Судова колегія вважає, що наданими суду першої інстанції письмовими доказами та показаннями свідків підтверджується факт родинних відносин покійної ОСОБА_2 та ОСОБА_1. по лінії матері позивача - ОСОБА_4 (згідно актів про реєстрацію народження та смерті ( т.1. а.с. 40, 44)) або ОСОБА_18 (згідно акту про реєстрацію шлюбу (т.1. а.с.78), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року.

За змістом п.1 ч.1, ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відмовляючи ОСОБА_1. у задовлені позову про встановлення факту родиних відносин з покійною та факту проживання з нею однією сім'єю з 1993 по 2000 роки, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені факти не мають юридичного значення тому, що ОСОБА_1. не має права на спадщину відповідно до вмог ЦК України в редакції 1963 року, правила книги VII якого не передбачали можливості спадкувати особам, які більше п'яти років проживали зі спадкодавцем однією сім'єю. При цьому суд вважав, що строк у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 13.04.1993 року і закінчується у 2000 році. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, суд керувався роз'ясненнями, викладеними у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Вважав, що зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності ЦК, тобто до 01.01.2004 року.

При цьому суд першої інстанції не врахував, що позов пред'явлено фактично з двох підстав. Так, в позовній заяві (т.1. а.с. 7 - 13) ОСОБА_1. посилається на наявне у нього право на спадкування віповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України як спадкоємця четвертої черги - особи, що проживала із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, та за правом представлення, як рідного племінника спадкодавця, що відповідно до ч.3 ст.1266 ЦК України має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Саме тому ОСОБА_1. просив встановити факти спільного проживання та родинних відносин з покійною.

Не знайшовши процесуальних та матеріально - правових підстав для вирішення позову ОСОБА_1. в часитині встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд першої інстанції фактично усунувся від виконання основних завдань судочинства, визначених ч.1 ст. 2 ЦПК України.

Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішеня про задоволення вимог позивача про встановлення факту родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_2, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та факту спільного проживання зазначених осіб з 1993 рку по 2000 рік однією сім'єю.

Відповідно до пунктів 4, 5 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 529 - 531 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємцями за законом першої черги були в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки

(усиновителі) померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його

смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні зі спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Судова колегія погоджується з висновком суду щодо відсутності у позивача права на спадщину на час її відкриття, оскільки відповідно до вищезазначених правових норм він не відносився до спадкоємців померлої ОСОБА_2. на час відкриття спадщини.

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, інформаційних довідок зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) і (заповіти/ спадкові договори) від 14.03.2017 року після спадкодавця ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, Другою ХДНК відкрита спадкова справа номер у спадковому реєстрі: 60370236, номер у нотаріуса 100/2017. Відомості щодо заповітів чи видачі свідоцтва про право на спадщину відсутні (т.1 а.с.118-119). Тобто дані про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2. з дня її відкриття до дати набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року відсутні.

Оскільки спадщину після смерті ОСОБА_2. ніхто не прийняв, у суду першої інстанції були підстави для застосування до спірних правовідносин вимог книги шостої «Спадкове право» ЦК України в редакції 2003 року згідно пунктів 4, 5 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст., ст. 1258, 1264 ЦК України в редакції 2003 року (надалі ЦК України), спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( ст. 1268 ЦК України ).

При перегляді справи в апеляційному порядку було встановлено, що позивач проживав у Квартирі однією сім'єю з рідною тіткою по лінії матері ОСОБА_2 більше п'яти років до її смерті. Спадщина відкрилася у лютому 2000 року, з цього часу ніхто зі спадкоємців, визначених ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР в редакції 1963 року, в тому числі держава, її не прийняли і вона залишилася відкритою. 01.01.2004 року набрав чинності ЦК України в новій редакції, який значно розширив коло спадкоємців за законом і надав ОСОБА_1. право спадкувати після смерті тітки як спадкоємцю четвертої черги та за правом представлення. Факт прийняття позивачем спадщини підтверджується тим, що він на час смерті спадкодавця постійно проживав та був зареєстрований в квартирі ( т.1 а.с. 16, 19) і згідно даних нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини не звертався ( т. 1 а.с. 114 - 145).

Судова колегія також не може погодитися з висновком суду про неможливість вирішення спору про визання за позивачем права власності на 1/3 частину Квартири в порядку спадкування за законом, оскільки позивачем не доведено, що його право власності на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою, а також ним втрачений документ, який засвідчує його право власності.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Правових наслідків невиконання такого обов'язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв'язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Позивач звернувся до нотаріуса 14 березня 2017 року. Листом № 01 -16/653 від 06 травня 2017 року державний нотаріус Другої ХДНК Пилипенко О.В. роз'яснив заявнику, що факт родинних відносин заявника зі спадкодавицею не підтверджений документально. Факт проживання спадкоємців однією сім'єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Тому заявнику рекомендовано звернутися до суду (т.1. а.с. 140 - 141) з позовом про встановлення факту та визнання првава влансості в порядку спадкування за зкаоном. В оформленні првав на спадщину, позивачу повторно було відмовлено листом № 02 - 14/2005 від 12.12.2017 року ( т.1 а.с. 144 - 145).

Таким чином, у ОСОБА_1. виникло право на звернення до суду із позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом у зв'язку із його невизнанням.

Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1. знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційна скарга ОСОБА_1. підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення. Позов ОСОБА_1. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» при пред'явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Оскільки право власності на спадкове майно визнано за ОСОБА_1., Харківська міська рада не є спадкоємцем ОСОБА_2., судові витрати, понесені позивачем при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій, необхідно віднести за його рахунок.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 з 13 квітня 1993 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Встановити, що ОСОБА_1 був рідним племінником ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дні її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний