Справа № 157/983/19
Провадження №2/157/272/19
УХВАЛА

20 серпня 2019 року місто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря Семенюк О.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача Філюка С.М.,

прокурора Багнюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Маневицька місцева прокуратура Волинської області, про поділ майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року до участі в даній справі залучено Маневицьку місцеву прокуратуру Волинської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Позов обґрунтовано тим, що, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, сторони набули право власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Рено», 2005 року випуску. Оскільки на даний час сторони не ведуть спільного господарства, тому виникло питання про поділ зазначеного вище майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідач не бажає добровільно розділити спільно нажите майно, а тому позивачка змушена звернутися до суду з позовом для захисту своїх майнових прав.

Посилаючись на викладені вище обставини, позивачка просить суд визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину автомобіля марки «Рено», 2005 року випуску, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

У судовому засіданні сторони зробили спільну заяву про укладення мирової угоди з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, підписаний текст якої додали до справи. За умовами мирової угоди сторони погодилися визнати за позивачкою право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та на автомобіль марки «Рено», 2005 року випуску. Взамін відповідач погоджується отримати від позивачки грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні подружжя в розмірі 200 000 грн., яку позивачка зобов`язується сплатити протягом 24 місяців з моменту набрання законної сили ухвалою суду про затвердження мирової угоди. Згідно з умовами мирової угоди судові витрати сторони залишають за собою.

Прокурор Багнюк О.В. у судовому засіданні заперечила щодо затвердження укладеної сторонами мирової угоди, оскільки вона суперечить вимогам чинного законодавства. Пояснила, що згідно з ухвалою слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області, яка набрала законної сила, в рамках кримінального провадження, порушеного щодо відповідача, був накладений арешт на вказане в позовній заяві майно. Вказаною ухвалою слідчого судді ОСОБА_3 О. заборонено відчужувати, розпоряджатися та користуватися належним йому майном. Поділ цього майна шляхом укладення мирової угоди на запропонованих сторонами умовах є фактично його відчуженням, що прямо заборонено рішенням суду.

Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши зміст мирової угоди та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в затвердженні мирової угоди слід відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, набули право власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Рено», 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 11), свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 10) та свідоцтвом про одруження (а.с. 6). Таким чином, доведено, що перелічене вище майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності як подружжю.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізовуючи надане їй право, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що відповідач не визнає за нею права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна.

В ході розгляду справи сторони уклали мирову угоду, за умовами якої перелічене в позовній заяві спірне майно переходить у власність позивачки, а вона, в свою чергу, сплачує відповідачу протягом 24 місяців грошову компенсацію за його частку в праві спільної сумісної власності подружжя в сумі 200 000 грн.

Згідно із частиною 1 статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Разом із тим, згідно з частиною 5 цієї ж статті суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними.

Таким чином, укладення та затвердження мирової угоди може відбутися лише з метою мирного врегулювання спору, з урахуванням інтересів обох сторін та обов`язково за умови, що така угода не суперечить закону та не порушує права чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

З оглянутої судом ухвали слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 03 липня 2019 року, залишеної без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 19 липня 2019 року, встановлено, що в рамках кримінального провадження № 0000258 від 20 травня 2019 року, що здійснюється відносно ОСОБА_2 , на вказане в позовній заяві спірне майно накладено арешт.

За нормами частини 1 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Наведена норма закону вказує, що накладення арешту на майно особи під час кримінального провадження позбавляє таку особу права відчужувати, розпоряджатися та/або користуватися арештованим майном.

За умовами укладеної сторонами мирової угоди позивач отримує у власність усе спірне нерухоме та рухоме майно, а відповідач грошові кошти як компенсацію вартості цього майна. Таким чином, суть запропонованих умов мирової угоди зводиться фактично до відчуження належної відповідачу частини спірного майна іншій особі, в даному випадку продажу його позивачці. Тому, зважаючи на існуючу на даний час, встановлену згідно із законом заборону відповідачу розпоряджатися та відчужувати належне йому майно, суд вважає умови мирової угоди такими, що суперечать закону та порушують охоронювані законом інтереси інших осіб, зокрема держави.

Верховний Суд у постанові від 07 березня 2018 року (справа № 607/8609/14-ц) з цього приводу зазначив, що заборона відчуження нерухомого майна не є правовою підставою для відмови в позові про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Разом із тим, у постанові від 01 лютого 2017 року (справа № 175/1274/15-ц) щодо питання накладення арешту в кримінальному провадженні з метою забезпечення цивільного позову Верховний Суд України вказав, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Враховуючи наведені вище правові норми та дійсні обставини справи, суд не знаходить законних підстав для затвердження укладеної сторонами мирової угоди.

Керуючись статтями 207, 260 ЦПК України, суд

ухвалив:

У затвердженні мирової угоди, укладеної в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Маневицька місцева прокуратура Волинської області, про поділ майна подружжя, відмовити та продовжити судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення і оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Головуючий: Б. С. Гамула