УХВАЛА

23 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 565/2203/17

провадження № 61-11361ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Жданової В. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «КредоБанк» (далі - ПАТ «КредоБанк») про стягнення пені,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ПАТ «КредоБанк», у якому з урахуванням уточнень, посилаючись на пункт 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», просив стягнути із відповідача пеню у сумі 55 080 грн за період з 09 червня 2016 року по 25 грудня 2016 року та з 03 лютого 2017 року по 28 квітня 2017 року часу введення об`єкта будівництва в експлуатацію.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до пункту 22 договору про участь у Фонді фінансування будівництва, у разі коли фактична загальна площа об`єкта інвестування є меншою за проектну площу об`єкта більш як на 0,5 вимірних одиниць (квадратних метра), що підтверджено даними забудовника про фактичну загальну площу об`єкта інвестування, Управитель протягом 15 банківських днів повертає Довірителю, на підставі його письмової заяви, суму коштів визначену виходячи з кількості вимірних одиниць об`єкта інвестування, на яку зменшилась загальна площа об`єкта інвестування та поточної ціни вимірної одиниці такого об`єкта на день проведення розрахунків.

Вказував, що з листа ПАТ «Кредобанк», який отримав 03 січня 2017 року, дізнався, що фактична загальна площа об`єкта інвестування складає 16,9 кв.м, оплачена ним площа об`єкта - 17,8 кв.м, різниця між проектною та фактичною загальною площею даного об`єкта складає 0,9 кв.м. Ціна за кв.м складає 10 200 грн..

08 січня 2017 року направив до ПАТ «Кредобанк» заяву про повернення коштів із зазначенням реквізитів, яку відповідач отримав 13 січня 2017 року. Проте, кошти банк повернув лише 28 квітня 2017 року.

На підставі викладеного звернувся до суду для захисту порушеного права шляхом стягнення із відповідача пені у сумі 55 080 грн.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходили з того, що обов`язок відповідача щодо повернення коштів, передбачений пунктом 22 договору про участь у Фонді фінансування будівництва, не є послугою чи роботою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2019 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову ОСОБА_1 до ПАТ «КредоБанк» є стягнення пені, тобто ціна позову у загальному розмірі становить 55 080 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн ? 100 = 192 100 грн), а тому справа № 565/2203/17 є малозначною згідно з наведеними приписами ЦПК України.

Касаційний цивільний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом 2 пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що справа становить виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, так і для висновку про те, що розгляд справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної судової практики правозастосування, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2019 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «КредоБанк» про стягнення пені відмовити.

Суддя В. С. Жданова