Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 473/1618/16-ц

провадження № 61-22342св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2016 року у складі судді Лузан Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Козаченка В. І., Прокопчук Л. М., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позичальнику у борг 29 000,00 доларів США, зі сплатою 14,50 % річних та кінцевим строком повернення - 05 жовтня 2029 року.

У пункті 1.1.1 цього кредитного договору сторони погодили, що підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників ПАТ «УкрСиббанк», затверджених рішенням продуктивно-тарифного комітету ПАТ «УкрСиббанк», із усіма змінами і доповненнями, пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 07 жовтня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 232287, за умовами якого остання зобов`язалася перед банком відповідати за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

07 жовтня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 також укладений договір поруки, за умовами якого вона зобов`язалася відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 жовтня 2008 року.

Позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв`язку із чим банк у січні 2016 року направив йому та поручителям вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, яка залишилася без виконання.

Заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором від 07 жовтня 2008 року станом на 25 квітня 2016 року складає 26 232,64 доларів США, проценти - 3 522,94 доларів США та пеня - 17 919,99 грн.

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» просило солідарно стягнути заборгованість з боржника та кожного з поручителів окремо.

У травні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору від 07 жовтня 2008 року удаваним відповідно до статті 235 ЦК України, недійсним відповідно до статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та таким, що укладений з метою нечесної підприємницької практики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 1 від 07 жовтня 2008 року, яка виникла станом на 25 квітня 2016 року та складається із: заборгованості за кредитом - 26 232,64 доларів США, процентів - 3 522,94 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 2 630,41 грн, пені за прострочення сплати процентів- 15 289,58 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 1 від 07 жовтня 2008 року, яка виникла станом на 25 квітня 2016 року та складається із: заборгованості за кредитом - 26 232,64 доларів США, процентів - 3 522,94 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 2 630,41 грн, пені за прострочення сплати процентів - 15 289,58 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору удаваним, недійсним відмовлено.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Звертаючись до суду із зустрічним позовом до банку про визнання недійсним, удаваним кредитного договору, ОСОБА_4 не довів обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, тому суд відмовив у задоволенні зустрічного позову. Встановивши наявність між сторонами кредитних правовідносин, які боржник належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість, суд дійшов висновку, що вона підлягає стягненню солідарно з кредитора та поручителів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу представника відповідачів - ОСОБА_5 , відхилено, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підписуючи кредитний договір, позичальник погодився з його умовами та тривалий час їх виконував. А тому підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. Наданий банком розрахунок заборгованості відповідачі не спростували, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції та залишив його рішення без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не надав суду доказів перерахування кредитних коштів позичальнику, а тому не довів наявність між сторонами кредитних правовідносин. Довідка про розмір заборгованості не є належним доказом виконання позивачем умов кредитного договору щодо зарахування обумовлених умовами кредитного договору грошових коштів на рахунок позичальника.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області та зупинено виконання рішення цього ж суду до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційне провадження передано до Верховного Суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що 07 жовтня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позичальнику у борг 29 000,00 доларів США, зі сплатою 14,50 % річних та кінцевим строком повернення - 05 жовтня 2029 року.

У пункті 1.1.1 цього кредитного договору сторони погодили, що підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників ПАТ «УкрСиббанк», затверджених рішенням продуктивно-тарифного комітету ПАТ «УкрСиббанк», із усіма змінами і доповненнями, пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, 07 жовтня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 232287, за умовами якого остання зобов`язалася перед банком відповідати за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

07 жовтня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 також укладений договір поруки, за умовами якого вона зобов`язалася відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 жовтня 2008 року.

Позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв`язку із чим банк у січні 2016 року направив йому та поручителям вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, яка залишилася без виконання.

Заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором від 07 жовтня 2008 року станом на 25 квітня 2016 року складає 26 232,64 доларів США, проценти - 3 522,94 доларів США та пеня - 17 919,99 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Згідно із частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 235 ЦК України зазначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України 2004 року ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, які передбачені удаваним правочином.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що ОСОБА_1 не довів обставини, які б свідчили про укладення сторонами іншого правочину, якому не притаманні ознаки кредитного договору, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні його зустрічного позову. Позивач за зустрічним позовом не зазначив, який саме договір мали на меті укласти сторони і які правовідносини виникли між ним та банком, на підставі яких він отримав у банку грошові кошти на умовах оплатного користування, строковості та повернення.

За змістом частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції (абзац перший частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до абзацу першого частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Доказів на підтвердження використання банком нечесної підприємницької практики чи наявності інших, передбачених чинним законодавством України підстав недійсності договору, позичальником не надано.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У цій справі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якому зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

У пункті 1.1.1 кредитного договору зазначено, що підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників ПАТ «УкрСиббанк», затверджених рішенням продуктивно-тарифного комітету ПАТ «УкрСиббанк» із усіма змінами і доповненнями пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених у цьому договорі та правилах.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з боржника та поручителів пені у розмірі 17 919,99 грн, банк зазначав, що такий вид відповідальності передбачено у пункті 4.1 Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників ПАТ «УкрСиббанк».

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ «УкрСиббанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Проаналізувавши підстави звернення банку до суду з позовом, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та положення кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій помилково стягнули з боржника та поручителів пеню у розмірі 17 919,99 грн, у зв`язку із чим оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у цій частині з ухваленням нового рішення - про відмову у позові ПАТ «УкрСиббанк» в частині стягнення пені.

У іншій частині оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням судами норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, є законними та обґрунтованими, а тому скасуванню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник не брав кошти за кредитним договором, не заслуговують на увагу, оскільки не доведені належними доказами.

Інші доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують, та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року в частині позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про стягнення пені скасувати.

У позові Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про стягнення пені відмовити.

У іншій частині рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк