Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2-5799/11 (2604/2922/12)

провадження № 61-24017св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

представник позивача - Будниченко Олег Валерійович,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2012 року у складі судді Савлук Т. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Панченка М. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ВАТ «Укрексімбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрексімбанк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 298 242,98 швейцарських франків зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,15 %, але не менше 10,24 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 жовтня 2024 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23 жовтня 2007 року між ВАТ «Укрексімбанк», ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

14 травня 2010 року аналогічний договір поруки було укладено між ВАТ «Укрексімбанк», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року станом на 03 жовтня 2011 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 276 554,35 швейцарських франків та 100 827,98 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 257 056,29 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 19 498,06 швейцарських франків та пені у розмірі 100 827,98 грн.

На підставі вказаного ПАТ «Укрексімбанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року у загальному розмірі 276 554,35 швейцарських франків та 100 827,98 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2012 року позов ПАТ «Укрексімбанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року у загальному розмірі 276 554,35 швейцарський франків і 13 173,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрексімбанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 566,66 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 40,00 грн, а всього 606,66 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 566,66 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 40,00 грн, а всього 606,66 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрексімбанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 566,66 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 40,00 грн, а всього 606,66 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителів. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2012 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрексімбанк» відхилено.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2012 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2012 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ «Укрексімбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року у загальному розмірі 18 788,17 швейцарських франків, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11 354,65 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 7 433,52 швейцарських франків і пені у розмірі 4 480,41 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року у розмірі 257 766,18 швейцарських франків, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 245 701,64 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 12 064,54 швейцарських франків та пені у розмірі 9 212,59 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року у розмірі 257 766,18 швейцарських франків, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 245 701,64 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 12 064,54 швейцарських франків та пені у розмірі 9 212,59 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Укрексімбанк» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрексімбанк» судовий збір у розмірі 606,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» судовий збір у розмірі 571,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрексімбанк» судовий збір у розмірі 571,61 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, встановивши, що основне зобов`язання за кредитними договорами не виконано, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за цими договорами солідарно з позичальника і поручителя, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Разом з тим, суд першої інстанції у порушення вимог частини четвертої статті 559 ЦК України не звернув увагу, що правовідносини за певними із окремих щомісячних платежів за кредитним договором були припинені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення у частині задоволення позовних вимог ПАТ «Укрексімбанк» до нього та ОСОБА_3 скасувати і ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вимог банку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2012 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року № 682/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що порука ОСОБА_2 і ОСОБА_3 припинилася відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки позивачем не було пред`явлено до поручителів вимоги у шестимісячний строк з моменту настання строку виконання основного зобов`язання. Так, позичальник з 16 квітня 2010 року припинила виконання зобов`язань за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року щодо внесення щомісячних платежів у рахунок погашення кредиту, а тому, враховуючи, що протягом шести місяців від цієї дати банк не пред`явив вимог до поручителів, то їх поруки вважаються припиненими з жовтня 2010 року. Пред`явлення кредитором позову про солідарне стягнення боргу у жовтні 2011 року свідчить про пропуск ним строку на пред`явлення вимог до поручителів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2017 року представник ПАТ «Укрексімбанк» - Будниченко О. В. подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 жовтня 2007 року між ВАТ «Укрексімбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрексімбанк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 298 242,98 швейцарських франків зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,15 %, але не менше 10,24 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 жовтня 2024 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23 жовтня 2007 року між ВАТ «Укрексімбанк», ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

14 травня 2010 року аналогічний договір поруки було укладено між ВАТ «Укрексімбанк», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року станом на 03 жовтня 2011 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 276 554,35 швейцарських франків та 100 827,98 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 257 056,29 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 19 498,06 швейцарських франків та пені у розмірі 100 827,98 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Таким чином, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року позичальником належним чином не виконано, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за його невиконання. При цьому суд перевірив розрахунок кредитної заборгованості на дотримання вимог закону та умов договору.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України є безпідставними з огляду на наступне.

Так, припинення поруки, зокрема, пов`язане із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором.

Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Судом установлено, що боржник ОСОБА_1 (а відтак і поручитель) взяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 жовтня 2024 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Зі змісту кредитного договору від 23 жовтня 2007 року вбачається, що повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

Згідно з договорами поруки, укалденими між ПАТ «Укрексімбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язання за кредитним договором.

Апеляційний суд установив, що перша непогашена заборгованість за процентами виникла у ОСОБА_1 у січні 2009 року, а за тілом кредиту - у лютому 2010 року. У подальшому позичальником регулярно допускала порушення порядку погашення боргу, як в частині сплати процентів, так і щомісячних платежів у рахунок погашення тіла кредиту.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 16 січня 2009 року) пред`явити вимоги до поручителів.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

З урахуванням вказаного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 і ОСОБА_3 припинилася в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, однак правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині.

Вказане свідчить, що апеляційним судом ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідає закону.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних та обґрунтованих рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, яким обґрунтовано скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У частині четвертій статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта