Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 635/2577/17

провадження № 61-17634св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області, у складі судді Пілюгіної О. М., від 04 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М., від 29 серпня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мають зареєстровану адресу проживання: АДРЕСА_1 . Однак з кінця 2014 року ОСОБА_2 забрала сина та стала проживати за іншою адресою: АДРЕСА_2 , у недобудованому будинку в приміщенні не придатному для проживання.

При цьому, відповідач є особою з інвалідністю першої групи у зв`язку із захворюванням центральної нервової системи і сама потребує постійної сторонньої допомоги в повсякденному житті, що є винятковою обставиною, яка унеможливлює проживання сина з матір`ю. Вважає, що ОСОБА_2 , виходячи з фізичного, інтелектуального, матеріального стану та правосвідомості не може виконувати обов`язки матері по вихованню, утриманню та організації домашнього побуту сина, не бажає піклуватись про сина, її поведінка несприятливо позначається на розвитку дитини.

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 святкувала свій день народження в колі родичів, а син був без нагляду в результаті чого облився окропом, отримав опіки, довгий час знаходився на лікуванні, внаслідок чого залишились шрами та глибока психологічна травма.

В результаті спілкування в родині відповідача, син почав вживати нецензурну лексику, слова-паразити та жаргонізми.

У 2016 році ОСОБА_2 відмовилась надати згоду на виїзд дитини за межі України для оздоровлення, а кошти що надані позивачем на влаштування дитини до дитячого садка витратила на свої особисті потреби.

Стверджує, що він з народження сина виконує свої батьківські обов`язки по його утриманню та забезпечує продуктами харчування, одягом, іграшками, оформив сину паспорт для виїзду закордон. ОСОБА_3 досяг віку, коли потрібно приділяти особливу увагу його розвитку, зокрема він має відвідувати дошкільний заклад, займатися іноземними мовами, спортом, тощо.

Посилається на те, що є приватним підприємцем і має достатній дохід для утримання сина, організації його інтелектуального та фізичного розвитку. Працює в період з 08:00 год до 14:00 год з понеділка по п`ятницю і його робочий графік дозволяє приділяти дитині достатньо часу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня

2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду

від 29 серпня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з врахуванням висновку органу опіки та піклування про доцільність залишити проживати дитину з матір`ю, віку дитини, якому на момент розгляду справи виповнилось п`ять років, зв`язку дитини та матері, відсутності між сторонами спору щодо участі позивача у вихованні дитини, дійшов висновку, що в інтересах

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час доцільно визначити його місце проживання разом із матір`ю - ОСОБА_2 .

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду. При цьому, апеляційним судом враховано належний рівень соціалізації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у безпечних і надійних умовах життя з матір`ю, зведеною сестрою та родичами, при збереженні нормальних стосунків з батьком, а розлучення дитини у такому малолітньому віці з матір`ю створить негативний психологічний ефект та не відповідає її інтересам, які у даному спорі мають вирішальне значення. Перешкод для того, щоб позивач як батько реалізував своє бажання докласти необхідних зусиль для подальшого розвитку дитини, її належного матеріального забезпечення, виховання та розвитку, що не обумовлено необхідністю його спільного проживання з дитиною, судом не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі адвокат Дикун В. Г., який діє як представник ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 подана його представником - адвокатом Дикун В. Г., на рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 635/2577/17 та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У грудні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій та побудовою судових рішень на припущеннях.

Вважав, що суди ухвалюючи оскаржувані судові рішення не взяли до уваги тих обставин, що ОСОБА_2 є інвалідом І групи, непрацездатною, яка потребує постійного стороннього нагляду, і це є виключною обставиною, що унеможливлює виконання нею повністю обов`язків матері. ОСОБА_2

не має ніякого самостійного доходу; не має у власності особистого житла, а проживає в будинку, який належить третій особі. Будинок в якому проживає відповідач позбавлений газопостачання та будь-якого опалення, він знаходиться у невідповідному технічному та санітарному стані. Проживаючи з матір`ю ОСОБА_3 отримав фізичні та психологічні травми. Матір не в змозі забезпечити сину отримання дошкільної освіти, соціальні контакти зі своїми однолітками. ОСОБА_3 має з суттєвий емоційний зв`язок з батьком, відчуває з ним емоційну близькість та захищеність, вважає його авторитетною фігурою, орієнтується на його поведінку.

Суди належним чином не встановили, хто може забезпечити найкращі інтереси дитини та не застосували положення частини першої статті 141, частини першої, другої статті 161 СК України, Конвенції ООН від 20 листопада 1959 року, не керувалися положеннями статей 76, 77, 79, 80, 81, 89 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції ухвалюючи постанову порушив його права як батька визначені статтями 141, 151 СК України та не застосував положення

статті 161 СК України, при оцінці доказів грубо порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, встановивши обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, якими зокрема є довідка № 236 від 24 липня 2019 року.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , однак оскільки до відзиву всупереч

частини четвертій статті 395 ЦПК України не додано докази його направлення іншим учасникам справи, суд касаційної інстанції зазначений відзив не бере до уваги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони та їх син зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , де також зареєстрована дочка відповідача - ОСОБА_4 1999 року народження.

ОСОБА_2 разом із дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з січня 2015 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 в період з 23 жовтня 2015 року по 04 листопада 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги» з діагнозом: опік шкіри.

За даними КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги в с. Липці Харківського району» ОСОБА_3 розвивається згідно віку, щеплений,

з квітня 2013 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: аномальна хорда лівого шлуночка, переніс захворювання: ГРВІ, опік (2015 рік); дитину на прийом до лікаря приводить мати або бабуся, дитина охайна, доглянута.

За відомостями, що надані Липецьким дошкільним навчальним закладом (ясла-садок), ОСОБА_3 у 2016 році дитячий садок не відвідував,

у 2017 році відвідав заклад чотири рази, характеризується позитивно, розвивається відповідно віку, до садка мати приводить дитину охайною.

Згідно психологічного висновку щодо психоемоційного ставлення ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , дитина наділяє позивача роллю батька, у відносинах з ним відчуває захищеність та емоційну близькість, вважає авторитетною фігурою, орієнтується на його поведінку, як модель чоловічої ролі, відчуває емоційну прихильність, ідентифікує як члена родини, у взаємодії з батьком відчуває себе у стані психологічного благополуччя.

ОСОБА_1 протягом п`яти років до лікаря-психіатра не звертався, наркологічних захворювань не виявляв, зареєстрований як фізична особа - підприємець, за 2016 рік мав дохід у розмірі 420 000 грн, є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та двох автомобілів.

В будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , облаштовано все необхідне для проживання малолітньої дитини.

Згідно висновку МСЕК від 11 грудня 2015 року ОСОБА_2 є інвалідом І групи за загальним захворюванням з 01 грудня 2015 року, непрацездатна, потребує постійного стороннього догляду. Інвалідність встановлена ОСОБА_2 на строк до 01 грудня 2018 року.

ОСОБА_2 , отримує допомогу для малозабезпеченої сім`ї, допомогу на дитину та пенсію по інвалідності.

Ознак наркологічних захворювань та психіатричних протипоказань в

ОСОБА_2 не виявлено.

Судами встановлено, що батьки в однаковій мірі виконують свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 і дитина має прихильність до обох батьків, як позивач так і відповідач мають дохід, кожний із батьків забезпечені житлом і мають умови для проживання дитини.

Апеляційний суд вважав, що ОСОБА_2 не має протипоказань медичного характеру, які б перешкоджали їй виконувати свої батьківські обов`язки, а наявні в матеріалах справи докази не доводять, що малолітній син, мешкаючи у відповідача перебуває у скрутній життєвій ситуації, не має безпечного оточення чи належних матеріально-побутових умов.

Позиція органу опіки та піклування

Відповідно до висновку служби у справах дітей, затвердженого Харківською районною державною адміністрацією Харківської області № 0719/1885

від 11 липня 2017 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада

1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав на те, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

У рішенні ЄСПЛ в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року

(заява № 2091/13) Суд вказав на необхідність дослідження питання захисту і безпеки дитини (пункт 79); ризиків безпеки дитини під час проживання з матір`ю (пункт 82); дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення її найкращих інтересів (пункти 83-84).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій врахували, що в усіх діях щодо ОСОБА_3 першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню його інтересів.

З урахуванням зазначених вимог закону, суди на підставі належним чином оцінених доказів, з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України, повно та всебічно з`ясували обставини справи, вірно застосувавши положення статей 160, 161 СК України, дійшли правильного висновку про те, що на час вирішення справи проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю якнайкраще забезпечить його інтереси.

При цьому, судами разом із матеріально-побутовими умовами проживання батьків, їх позитивними характеристиками, вірно враховано вік, психологічний стан та потреби малолітнього ОСОБА_3 .

Питання щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області та за результатами такого розгляду з метою захисту прав та законних інтересів ОСОБА_3 , з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, стану здоров`я, житлово-побутових умов проживання батьків, результатів співбесіди з батьками комісія не виявила виняткових обставин для зміни місця проживання

ОСОБА_3 та затвердила висновок № 0719/1882 від 11 липня 2017 року про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 разом

з матір`ю - ОСОБА_2 .

Судами обґрунтовано враховано, що ОСОБА_2 на час вирішення справи

не має протипоказань медичного характеру, які б перешкоджали їй виконувати свої батьківські обов`язки відносно ОСОБА_3 .

Колегія суддів враховує, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (частина перша статті 159 СК України).

Судами попередніх інстанцій не встановлено перешкод участі ОСОБА_1 у вихованні сина.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, переважно зводять до необхідності переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи касаційним судом.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня

2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 серпня

2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович