Номер провадження: 22-ц/813/4792/19
Номер справи місцевого суду: 520/4114/16-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОМР - Лапчинської О.В.,

представника Департаменту КВ ОМР - Романенка Р.С. ,

представника ОСОБА_2 - адвоката Тащі М.М.,

представника ПАТ «МТБ БАНК» - Мезнера О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», треті особи: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном і витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

13 квітня 2016 року Одеська міська рада (далі - ОМР) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Марфін Банк», треті особи: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_3 , в якому просила усунути перешкоди в користуванні майном, витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» жилі будинки разом зі всіма вбудованими нежилими приміщеннями, що розташовані на території м. Одеси, передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси ОМР.

Нежиле приміщення технічного поверху (горище, 17 поверх) на АДРЕСА_1 , загальною площею 262,3 кв.м, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» з листопада 1991 року належить на праві комунальної власності ОМР.

01 липня 2003 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю ОМР (на цей час - Департамент комунальної власності ОМР) і товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АРС» (далі - ТОВ «Телекомпанія АРС»), генеральним директором якого був ОСОБА_3 , було укладено договір оренди спірного нежилого приміщення, за умовами якого воно передано у платне строкове користування.

На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2006 року спірне нежиле приміщення перейшло у власність фізичної особи - ОСОБА_3

Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2008 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2006 року скасовано з направленням справи на новий розгляд.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на спірне нежиле приміщення були залишені без розгляду.

Разом з цим, ще 21 грудня 2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення.

В подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2008 року спірне нежиле приміщення загальною площею 262,3 кв.м було розділено на два окремі об`єкти нерухомого майна із визнанням права власності на них, а саме: на нежиле приміщення № 200 загальною площею 111,1 кв.м, і нежиле приміщення № 201 загальною площею 151,2 кв.м.

Станом на квітень 2016 року власником нежилого приміщення № 200 є ОСОБА_2 , а № 201 - ПАТ «Марфін Банк».

Оскільки спірне нежиле приміщення вибуло з власності ОМР поза її волею, на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОМР ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, та постановлення нового, про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, в частині вимог ОМР до ПАТ «Марфін Банк» про усунення перешкод у користуванні майном та витребування нерухомого майна, скасовано, провадження у справі в цій частині закрито, через те, що даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду (т.2, а.с.5-7).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, в частині вимог ОМР до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні майном та витребування нерухомого майна, було скасовано, позов ОМР в цій частині було задоволено (т.2, а.с.9-14).

Усунено перешкоди ОМР у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити нежиле приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 111,1 кв.м.

Витребувано у ОСОБА_2 нежиле приміщення № 200 загальною площею 111,1 кв .м на АДРЕСА_1 на користь ОМР.

Однак, постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року рішення апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому Верховний Суд вказав, що при новому розгляді апеляційної скарги суду апеляційної інстанції належить з`ясувати, чи пропустила ОМР строк позовної давності для захисту своїх прав та чи були поважні причини для пропуску цього строку (т.2, а.с.117-120).

Так, вирішуючи даний спір, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2002 року, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.11.2002р. № 473, жилий будинок разом із нежитловим приміщенням, розташований в АДРЕСА_1 було передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси (т.1, а.с.108).

Тобто, спірне нежитлове приміщення технічного поверху, загальною площею 262,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси на підставі Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.11.2002 р. № 473.

Відповідно до «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністра юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, та розпорядження Одеського міського голови від 23.05.2002р. №715-01 р «Про оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.07.2004 року було прийнято рішення № 370 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси», яким зобов`язано КП «ОМБТІ та РОН» провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, у тому числі приміщення технічного поверху, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , і оформити та видати ОМР свідоцтво про право власності на об`єкт та зареєструвати його за ОМР (т.1, а.с.136-142).

В подальшому, 01.07.2003 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю ОМР (орендодавець) та ТОВ «Телекомпанія «АРС» (орендар), генеральним директором якого на той час був ОСОБА_3 , було укладено договір оренди № 321/206, за умовами якого вказаному ТОВ було передано у строкове платне користування нежитлове приміщення технічного поверху, загальною площею 262,3 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_1 та належить на праві власності територіальній громаді м. Одеси, строком на три роки, тобто до 01.07.2006 року (т.1, а.с.105-107).

Проте, після закінчення строку дії договору оренди № 321/206 від 01.07.2003р., орендар 01.07.2006 року не повернув орендоване за цим договором комунальне майно орендодавцю, а генеральний директор ТОВ «Телекомпанія «АРС» ОСОБА_3 , як фізична особа, звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОМР про визнання за ним права власності на вказане нежитлове приміщення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206 було визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху, в будинку АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення районного суду КП «ОМБТІ та РОН» 20.09.2006 року провело реєстрацію права власності на це нежитлове приміщення за ОСОБА_3 (т.1, а.с.30).

21.12.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив нежитлове приміщення, загальною площею 262,3 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 . У п. 1 даного договору вказано, що зазначене нежитлове приміщення належить продавцю - ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 5-2947 (т.1, а.с.26).

В подальшому, ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Київської РА ОМР про розподіл цього нежитлового приміщення на два окремих приміщення та визнання права власності на них як на окремі об`єкти нерухомості.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2008 року у справі № 2-2767/08 за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м., та нежитлове приміщення № 201 , загальною площею 151,2 кв.м., розташовані в АДРЕСА_1 ( т .1, а.с.28).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 53610792 від 19.02.2016 року вбачається, що право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 саме на підставі вищевказаного рішення суду (т.1, а.с.15-16).

Однак, як було вказано вище, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2008 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року, яке стало підставою для реєстрації права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_3 , та укладення 21.12.2006р. договору купівлі - продажу нежитлового приміщення, загальною площею 262,3 кв.м. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.31-32).

В подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.04.2011р. у справі № 2- 2000/2011 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОМР про визнання права власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху в будинку АДРЕСА_1 були залишені без розгляду (т.1, а.с. 29).

Таким чином, вказаними судовими рішенням безспірно встановлено, що власником нежитлового приміщення № 200 , загальною площею 111,1 кв .м по АДРЕСА_1 є ОМР, яка у відповідності до ст. 388 ЦК України вправі його витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР.

Саме з цих підстав виходив апеляційний суд Одеської області, ухвалюючи рішення від 06.07.2017 року про задоволення позовних вимог ОМР (т.2, а.с.9-14).

Однак, скасовуючи дане судове рішення і передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд в своїй постанові від 13 лютого 2019 року вказав про необхідність перевірки причин пропуску строку позовної давності та можливості його поновлення, при наявності для того поважних причин (т.2, а.с. 117-120).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що у преамбулі та статті 6 параграфу І Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25.07.2002р. у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні ЄСПЛ від 28.10.1999р. у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами, їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Звертаючись до суду з даним позовом ОМР вказала, що оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206, яким було визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 262,3 кв.м. технічного поверху, в будинку АДРЕСА_1 , та яке стало підставою для укладення 21.12.2006р. договору купівлі - продажу цього нежитлового приміщення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , скасовано в установленому законом порядку, то спірне нежитлове приміщення, яке було відчужено за вказаним договором особою, яка не мала права його відчужувати, оскільки не була власником цього майна, може бути витребувано від добросовісного набувача на користь власника, тобто територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

З такими доводами ОМР колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності ввижається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, із чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, у якої майно придбано, не має права його відчужувати, тобто є добросовісним набувачем в силу ч. 1 ст. 388 ЦК України, що сторонами не заперечується.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно;

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, ст. 388 ЦК України передбачена можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У даній справі судом установлено, що спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , перебувало в комунальній власності територіальної громади м. Одеси. Зазначений об`єкт нерухомого майна уповноваженими територіальною громадою м. Одеси органами в жодний спосіб не відчужувався.

Право приватної власності на вказане приміщення було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі пред`явленого ним КП «ОМБТІ та РОН» рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006р. у справі № 2-4696/206 про визнання за ним права власності на це приміщення, яке було скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2008 року, про що зазначено вище.

Тобто, судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне нежитлове приміщення з використанням незаконного рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року.

Таким чином, спірне нежитлове приміщення № 200площею 111,1 кв .м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вибуло з володіння позивача - ОМР поза його волею. Оскільки у наступному право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , то слід дійти висновку про наявність правових підстав для витребування зазначеного майна у відповідача ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів враховує, що право власності позивача - ОМР на спірне нежитлове приміщення виникло ще 1991 році і регулювалося чинним на той час законодавством - Законом України «Про власність» та постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 31 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)».

Колегія суддів зазначає, що станом на час виникнення у позивача права власності на спірне майно, чинний Цивільний кодекс УРСР у редакції від 18.07.1963р., не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, 01 липня 2006 року, після закінчення строку дії договору оренди, орендар, яким було ТОВ «Телекомпанія «АРС» не повернуло орендоване за цим договором майно його власнику - ОМР, а генеральний директор ТОВ «Телекомпанія «АРС» ОСОБА_3 , як фізична особа, звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом про визнання за ним, як за фізичною особою, права власності на спірне нежитлове приміщення та у серпні 2006 року, не з волі ОМР, а на підставі незаконного рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року, у наступному скасованого апеляційним судом Одеської області, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь - якої особи, у тому числі і від добросовісного набувача, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Колегія суддів також вважає необхідним зазначити, що у спірних правовідносинах не вбачається порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

§ 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів зазначає, що Конвенція має сприйматись як «живий інструмент», її положення мають тлумачитись динамічно, тобто, одне й те саме положення в різних історичних умовах цілком може втрачати свою актуальність. Слід враховувати, що рішення ЄСПЛ стосуються конкретної справи, в яких іноді використовуються концепції, не відомі українській правовій системі, що ускладнює застосування висновків у конкретній справі до окремої справи, що розглядається судом України.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави (територіальної громади).

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29.06. 2004р. № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідатисуспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

З огляду на характер спірних правовідносин у даній справі, установлені судом обставини та застосовані правові норми, з яких не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Витребування спірного майна на користь територіальної громади з володіння ОСОБА_2 відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється на підставі статті 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним неправомірним заволодінням майном територіальної громади м. Одеси, норма якої відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви та уявлення відповідача щодо правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право на мирне володіння майном.

Крім того, з огляду на положення статей 1, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97 - ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй. Нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Тобто, правовідносини, пов`язані із вибуттям нерухомого майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.

ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення під 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»),

У даній справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення позивача до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності її об`єкту. Захист права власності має на меті повернення неправомірно вибутого нерухомого майна з володіння територіальної громади, для чого було використано незаконне рішення районного суду, у наступному скасоване апеляційним судом.

З огляду на зазначене, суспільний інтерес у вимогах позивача щодо втручання в право власності відповідача полягає також у забезпеченні додержання однієї з основних засад судового провадження обов`язковості судового рішення, в утвердженні принципів поваги і довіри до судових рішень, у формуванні правозастосовної практики, яка унеможливлює використання незаконних судових рішень для неправомірного заволодіння майном і подальшого його відчуження.

Отже, встановлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст поняття «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах позивача, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».

Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обгрунтованої компенсації. Однак, відповідач у даній справі зустрічні вимоги про надання йому компенсації не заявляв.

Позовні вимоги ОМР не можуть вважатись такими, у зв`язку із задоволенням яких порушується § 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, через дотримання принципу законності втручання у право на мирне володіння майном, відповідності такого втручання суспільному інтересу, його пропорційності.

Таким чином, викладені обставини в своїй сукупності свідчать про порушення прав ОМР, які підлягають захисту в судовому порядку, про усунення прав власності, шляхом витребування від ОСОБА_2 нежитлового приміщення № 200 площею 111,1 кв.м., по АДРЕСА_1 .

З підстав викладеного, висновок суду першої інстанції, який зроблений в оскаржуваному судовому рішенні і який став підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОМР, про те, що ОМР не довела свого права власності на вищевказане нежиле приміщення, яке вибуло з володіння поза її волею, є помилковим.

Разом з тим, як було зазначено вище, під час розгляду даної справи відповідачем - ПАТ «Марфін Банк» 11.07.2016 року було подано до суду заяву про застосування позовної давності (т.1, а.с.75).

Аналогічна заява була подана представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в своїх запереченнях від 05.08.2016 року проти позовних вимог (т.1, а.с.90-93).

З цих підстав колегія суддів зазначає, що перш ніж застосовувати позовну давність, слід з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) Цивільним кодексом визначено як позовна давність, що регулюється ст. 256 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, п. 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини», заява № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72).

Необмеженість строків оскарження має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті І Першого протоколу (п. 73 рішення у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04).

Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, то свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Переривання перебігу строку позовної давності полягає у тому, що час, який минув до настання обставин, з якої закон пов`язує перерву, не зараховується в строк позовної давності, і строк позовної давності, після перерви, починає перебіг з початку на весь строк, передбачений в законі для означених вимог. При цьому обставини, що переривають перебіг строку, можуть виникнути в будь-який момент до його закінчення.

Наявні у справі матеріали беззаперечно свідчать про те, що станом на серпень 2007 року ОМР було достовірно відомо про те, що права ОМР як власника комунального майна були порушені внаслідок відчуження спірного нежитлового приміщення.

Так, хвалою господарського суду Одеської області від 28.03.2007 року було порушено провадженим у справі № 17/59-07-2604 за позовом Представництва по управлінню комунальною власністю ОМР до ТОВ «Телекомпанія «АРС» про виселення із займаного приміщення загальною площею 262,3 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 , що орендувалося ним за договором оренди № 321/206 від 01.07.2003р., та стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 32 829,33 грн. (тобто після припинення орендних правовідносин між сторонами за вказаним договором), що сторонами не заперечується.

В процесі розгляду цієї справи відповідач звернувся до суду з клопотанням про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв`язку з тим, що спірне нежитлове приміщення, яке є предметом спору у справі, належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_2 , в підтвердження чого відповідач подав суду договір купівлі продажу від 21.12.2006р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 5-2947, а також витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.08.2007 року вказане клопотання ТОВ «Телекомпанія «АPC» було задоволено і провадження у справі № 17/59-07-2604 припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, у зв`язку з непідвідомчістю даного спору господарським судам України.

Представництво по управлінню комунальною власністю ОМР брало участь у; розгляді цієї справи № 17/59-07-2604 та його представник Севастьянова С.О. , повноваження якої підтверджувалися довіреністю, була присутня в засіданні господарського суду 27.08.2007 року.

Відповідно до Положення про Представництво по управлінню комунальною власністю ОМР, затвердженого рішенням ОМР від 26.03.2003р. № 1040-IV. Представництво по управлінню комунальною власністю є виконавчим органом ОМР, їй підзвітний та підконтрольний, який є єдиним спеціальним органом по управлінню, приватизації, здійсненні обліку і інвентаризації комунального майна, а також здійснює повноваження щодо передачі комунального майна в оренду суб`єктам господарювання.

Всі вищевикладені обставини були встановлені постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18 січня 2018 року, у справі № 916/2073/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року (т.2, а.с.148-166, 167-171).

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини першої етапі 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Крім того, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, на підставі правової оцінки наявних у справі доказів та з урахуванням судових актів у справі № 17/59-07-2604, апеляційним судом з достовірністю установлено, що не пізніше 27.08.2007 року, тобто з дня винесення господарським судом Одеської області ухвали від 27.08.2007 року у вказаній справі, ОМР, в особі уповноваженого нею органу по управлінню комунальним майном, було достеменно відомо про порушення свого права та про особу, яка його порушила - ОСОБА_6 - власника і фактичного володільця спірного нежитлового приміщення, тобто про особу, яка порушує право власності ОМР, утримуючи майно у себе, оскільки представник ОМР приймав участь у судових засіданнях по цій справі.

З огляду на викладене, саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності, який сплив 27.08.2010 року.

Проте, ОМР звернулася до суду з даним позовом 13.04.2016 року, що підтверджується відміткою канцелярії суду на першому аркуші позовної заяви, тобто поза межами загального трирічного строку позовної давності.

При цьому, ОМР, набувши статусу позивача у даній справі, доказів поважності причин пропуску звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права не надала і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Саме про обов`язок суду апеляційної інстанції перевірити факт перебігу строку позовної давності вказав Верховний Суд в своїй постанові від 2019 року (т.2, а.с.117-120). При цьому Верховний Суд вказав, що строк позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не лише з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факт порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав виплаває із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Інститут позовної давності застосовується і до правовідносин, що регулюються статтею 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16.

У відповідності до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відхиляючи заяву відповідача ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що цей строк не пропущено, оскільки ОМР дізналась про порушення свого права з моменту залучення її в якості третьої особи до участі у справі № 520/13785/14-ц, а саме 15.10.2014 року.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на те, що ОМР зобов`язана була дізнатись про порушення свого права не пізніше 27.08.2007 року, про що вказано вище.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОМР, оскільки вона є безпідставною і необгрунтованою.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги та змінитиоскаржуване рішення, в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОМР, та відмовити останній у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском строку позовної давності для задоволення своїх позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року змінити, в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, та відмовити Одеській міській раді у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском строку позовної давності для задоволення своїх позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.08.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра