Ухвала

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 332/1284/19

провадження № 61-20782ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 липня 2019 року

та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів та заборону вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів та заборону вчинення дій.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є клієнтом

АТ КБ «Приватбанк», в якому на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13 вересня 2011 року отримав дві платіжні картки № НОМЕР_1 («Для виплат») та № НОМЕР_2 («Універсальна»). На карту «Для виплат» позивач отримував належні йому виплати за основним місцем роботи, на ній зберігалися його власні кошти. На картці «Універсальна» власних коштів позивача не було, однак банком йому була відкрита кредитна лінія на суму 50 000 грн.

Також позивач вказував, що станом на 00 год 00 хв 29 вересня 2018 року

у нього не було заборгованості за кредитною лінією за карткою «Універсальна». 29 вересня 2018 року сторонні особи/шахраї здійснили переказ кредитних коштів у сумі 40 000 грн з його картки «Універсальна» на його ж картку «Для виплат». За вчинення такої транзакції банком знято комісію на загальну суму 1 802,08 грн.

Позивач повідомив банк про незаконні дії сторонніх осіб шляхом дзвінка на номер 3700. Крім того, ОСОБА_1 звернувся до Заводського відділу поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області (далі - Заводський ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області) із заявою, після чого було зареєстровано кримінальне провадження від 01 жовтня 2018 року.

Однак, незважаючи на вказане повідомлення, банк почав незаконно, самостійно, шляхом автоматичного списання з картки позивача списувати гроші у рахунок погашення заборгованості.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням доповнень, просив суд визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів

у рахунок погашення заборгованості, яка утворилась 29 вересня 2018 року на картковому рахунку, відкритому на його ім`я для здійснення операцій за яким була емітована картка «Універсальна», протиправними; стягнути

з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані кошти на загальну суму 300,40 грн; заборонити відповідачу будь-яке списання коштів з будь-яких рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1

у вказаному банку, у рахунок погашення заборгованості, яка утворилась

у АТ КБ «ПриватБанк» 29 вересня 2018 року на картковому рахунку, відкритому на його ім`я для здійснення операції, за яким була емітована картка «Універсальна»; розірвати договір від 13 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 липня

2019 року (у складі судді Марченко Н. В.) у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року

(у складі колегії суддів: Полякова О. З., Кухаря С. В., Подліянової Г. С.) рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 липня

2019 року залишено без змін.

19 листопада 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 липня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 18 жовтня 2019 року, в якій скаржник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи

та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є стягнення коштів у розмірі

300,40 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 =

192 100 грн).

Також у справі заявлено вимогу про заборону вчинити дії, а саме: визнати дії щодо списання коштів у рахунок погашення заборгованості, протиправними; заборонити будь-яке списання коштів з будь-яких рахунків; розірвати договір.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною та незначної складності відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Разом з тим, у касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що питання відповідальності банків, які не вжили заходів щодо недопущення несанкціонованих операцій сторонніми особами, наслідків таких дій тощо, потребує розгляду в касаційному порядку для формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, справа має для скаржника виняткове значення в силу особливості предмету спору.

За змістом підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявником не додано до касаційної скарги доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається. Сама по собі вказівка на винятковість спору з огляду на його предмет, не свідчить про винятковість справи та фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

У касаційній скарзі відсутні обґрунтовані підстави для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року; «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 липня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів та заборону вчинення дій відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська