КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/1505/16ц Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано, зокрема: Апеляційний суд Київської області, Апеляційний суд міста Києва, та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 24.06.2019 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя передано на розгляд колегії в складі : головуючого судді Волошиної В.М., суддів: Панченко М.М., Слюсар Т.А.

У січні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та з урахуванням зменшених позовних вимог просив право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м., на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - припинити.

Право власності ОСОБА_5 (його) на 2/3 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м. припинити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м., квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м., на 2/3 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м., на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м., на 7/60 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м., на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму перевищення вартості частки позивача в розмірі 102,00 грн., що перераховані на депозитний рахунок Солом`янського районного суду м. Києва.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 28 вересня 1989 року.

У спільному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 14 грудня 1991 року.

Шлюб було розірвано на підставі заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 липня 2016 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі, за спільні кошти придбали наступне майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме:

двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 55,3 кв.м., придбана у 2003 року;

двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 72,3 кв.м., придбана у 2004 року;

однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 50 кв.м., придбана у 2004 році;

легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , придбано у 1998 року.

Вважає, що він має право на поділ спільного майна подружжя та на свою частку в цьому спільному майні подружжя.

Ринкова вартість, згідно висновків про вартість майна наданих суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_7 станом на 01.06.2017, становить:

двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 55,3 кв.м., придбаної у 2003 році, - 1507000,00 грн. Враховуючи, що за позивачем зареєстровано лише 2/3 частини квартири,вважаємо, що поділу підлягає лише 2/3 частини квартири, вартістю 1004666,67 грн.

двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 72,3 кв.м., придбаної у 2004 році, - 1903000,00 грн.

однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 50 кв.м., придбаної у 2004 році, - 1287000,00 грн.

легкового автомобіля Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , придбано у 1998 року, - 36830,00 грн.

Так, враховуючи висновки оцінювача, загальна вартість спільного сумісного майна, становить 4 231 496,67 грн., тобто при розподілі кожному з подружжя припадає майно, вартістю 2115748,33 коп.

Позивач пропонує наступний поділ, перерахованого вище, спільного майна подружжя: визнати за ОСОБА_5 право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 вартістю 1 287 000,00 грн. та на 33/60 частини двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 вартістю 828850, 00 грн. Всього на суму 2115850,00 коп.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 1 903 000,00 грн., на 7/60 частин двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 175816,67 грн. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 вартістю 36 830,00 грн. Всього на суму 2115646,67 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м., на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Припинено право власності ОСОБА_5 , на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 наступне майно:

квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м.,

квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м.,

2/3 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м.,

легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м., на 7/60 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м., на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму перевищення вартості частки позивача в розмірі 102,00 грн., що перераховані на депозитний рахунок Солом`янського районного суду м. Києва, згідно квитанції №54 від 09.06.2017.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 4268,00 грн.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 3732,00 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року виправлено описку допущену в описовій, мотивувальній та резолютивній частинах рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23.11.2017 зазначивши по тексту рішення вірну адресу квартири по АДРЕСА_6 «квартира АДРЕСА_7 ».

Резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50 кв.м., на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Припинено право власності ОСОБА_5 , на 2/3 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55 кв.м.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 наступне майно:

квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м.,

квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м.,

2/3 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55 кв.м.,

легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м., на 7/60 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55 кв.м., на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 суму перевищення вартості частки позивача в розмірі 102,00 грн., що перераховані на депозитний рахунок Солом`янського районного суду м. Києва, згідно квитанції №54 від 09.06.2017.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 4268,00 грн.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 3732,00 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року виправлено описки допущені в описовій, мотивувальній та резолютивній частинах рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23.11.2017 та ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2017 зазначивши по тексту рішення та ухвали вірну загальну площу квартири АДРЕСА_1 - «загальна площа 51,40 кв.м.», квартири АДРЕСА_2 - «загальна площа 72,30 кв.м.», квартири АДРЕСА_7 - «загальна площа 55,30 кв.м.».

Перший, другий, третій, четвертий, п`ятий, шостий, сьомий, восьмий, дев`ятий, десятий абзаци резолютивної частини рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23.11.2017 та третій, четвертий, п`ятий, шостий, сьомий, восьмий, дев`ятий, десятий, одинадцятий, дванадцятий абзаци ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2017 викладено в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв.м., на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв.м. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Припинено право власності ОСОБА_5 , на 2/3 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 наступне майно:

квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв.м.,

квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв.м.,

2/3 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м.,

легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв.м. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв.м., на 7/60 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м., на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .».

На зазначене рішення ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Постановою від 11 квітня 2018 року Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про припинення права власності на майно скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення суду залишено без змін.

На постанову Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_2 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним встановленням обставин, що мають значення для справи, неправильною оцінкою доказів та неправильним висновком відповідно до встановлених судом обставин. Зокрема зазначав, що суд при ухваленні рішення не застосував норми ч. 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Не було судом з`ясовано у його довірительки питання з приводу автомобіля та її згоди щодо визнання за нею права власності, чи погоджується вона на отримання компенсації вартості її частки у праві власності на автомобіль та чи внесена необхідна сума компенсації на депозитний рахунок суду, що призвело, на його думку, до неправильного вирішення спору. Окрім того вказував, що всі кошти, за які було придбане спірне майно є особистою власністю відповідача, оскільки були зароблені відповідачем. Даний факт судом першої інстанції досліджено не було. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що питання оскарження рішення суду в частині припинення права власності на майно колишнього подружжя стороною відповідача не оскаржується, а тому не може бути предметом перевірки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 позивач ОСОБА_5 зазначав, що постановлене судом першої інстанції рішення є законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом було з`ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору по суті. При цьому зазначав, що майно, яке він просив поділити є спільним майном подружжя набутим у шлюбі за спільні кошти. А тому, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові засідання Київського апеляційного суду призначалися на 28.08.2019; 07.10.2019; 21.10.2019; 18.11.2019 та 09.12.2019.

У судові засідання призначені в приміщенні Київського апеляційного суду відповідач не з`явилася 4-ри рази.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та її предстаника в судове засідання 09.12.2019, які про час та місце розгляду справи повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач у поданій нею заяві від 28.08.2019 (а.с.18 т.3) просила розглядати справу у її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що набуте сторонами у власність під час шлюбу спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з?ясування дійсних обставин справи, прав та обов?язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.1989, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 28 вересня 1989 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 14 грудня 1991 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12.07.2016 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва 21.03.2017 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано.

Звертаючись до суду з позовом, позовні вимоги позивача ОСОБА_8 зводились до того, що він просив припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50 кв.м., на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,0 кв.м. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та припинити право власності ОСОБА_5 на 2/3 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55 кв.м та просив визнати зазначене майно спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки майно придбавалось за спільні кошти, є їх спільною власністю, але право власності фактично реєструвалось за одним та іншим із подружжя. Провести поділ спільного майна та визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв.м. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв.м., на 7/60 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м., на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .» та стягнути з нього ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму перевищення вартості частки позивача в розмірі 102,00 грн., що перераховані на депозитний рахунок Солом`янського районного суду м. Києва.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

При цьому статтею 60 СК України /ст. 22 КпШС/ визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Із матеріалів справи вбачається, що за час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , за спільні кошти набули наступне майно:

двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 55,3 кв.м., придбана у 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17 грудня 2003 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення;

двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 72,3 кв.м., що придбана у 2004 року та підтверджується свідоцтвом про право власності від 01 вересня 2004 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення;

однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 50 кв.м., що придбана у 2004 році, право власності зареєстровано за ОСОБА_2 ;

легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , придбано у 1998 року, зареєстрований за ОСОБА_2

Ринкова вартість, згідно висновків про вартість майна наданих суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_7 станом на 01.06.2017, становить:

двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 55,3 кв.м. - 1004666,67 грн.

двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 72,3 кв.м., - 1903000,00 грн.

однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 50 кв.м., придбаної - 1287000,00 грн.

легкового автомобіля Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , придбано у 1998 року, - 36830,00 грн.

Загальна вартість спільного сумісного майна, становить 4 231 496,67 грн. Натомість доля вартості майна кожного з подружжя в грошовому еквіваленті становить 2 115748,33 грн.

З огляду на вищенаведене суд дійшов правильного висновку, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 , оскільки придбане ними за час шлюбу.

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В силу вимог частини 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

За п. 24 цієї постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.

Згідно положень ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням вищенаведеного суд дійшов правильного висновку, що придбане сторонами в шлюбі рухоме та нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають рівні частки на нього. При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності цього майна лише відповідачу ОСОБА_2 , суду не надано.

Посилання апелянта на те, що суд не встановив джерело набуття спірного майна, вважаючи його особистою власністю , є безпідставними, враховуючи дію презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Разом з тим, доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що спірне майно придбана за її особисті кошти, є голослівними, оскільки відповідних доказів нею не представлено.

Судом першої інстанції при розгляді справи позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені та в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв.м. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м., що становить у грошовому еквіваленті 2115850,00 грн. та визнав за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв.м., на 7/60 квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,30 кв.м. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .», що становить 2115646,67 грн.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, сторони мають рівні права на спірне майно, про що і ухвалив відповідне рішення, оскільки сторони не змогли прийти до спільної домовленості щодо поділу майна подружжя, а відповідач заперечуючи проти позовних вимог, в розумінні ч.1 ст. 81 ЦПК України, не довела суду ті обставини, що спірне майно є її особистою власністю.

Перевищення у вартості майна позивача у 102 грн. є незначною, перерахована ним на депозитний рахунок Солом`янського районного суду м. Києва.

Частинами 4, 5 ст. 71 СК України передбачено присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, що допускається лише за його обов`язковою згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. При цьому присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі невчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, неможливості реально поділити між ними відповідно до їх часток неподільні речі, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»).

Як передбачено ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач до суду з позовом відповідно до ст. 364 ЦК України про виділ в натурі частки із спільного майна, а при його неможливості - про право на одержання від іншого співвласника грошової компенсації вартості такої його частки, не звертався. А тому, у суду були відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вказаних положень закону.

До цих правовідносин не підлягають застосуванню і норми ст.365 ЦК України, оскільки предметом позову визначено саме поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на частину майна, що прирівняна до ідеальної долі за винятком 102 грн. Натомість, жодною із сторін, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, позову про припинення права власності на частку одного із подружжя, до суду не було заявлено.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушенням судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, неповним встановленням обставин, що мають значення для справи, неправильною оцінкою доказів та неправильним висновком відповідно до встановлених судом обставин, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду сторона відповідача також не навела таких обставин, а в 4-ри судових засідання апеляційного суду відповідач не з`явилась.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав до скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 рокузалишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: