Справа № 165/619/19 Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О. Р.
Провадження № 22-ц/802/1124/19 Категорія: 54 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника відповідача - Понедільника І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром", третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром" на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 05 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона працювала оператором АЗС № 19 у ТОВ «Лінк Пром», куди була прийнята за переводом згідно з наказом № 151-тр від 16.03.2018 року з ТОВ «Ресурс Оіл» з посади оператора заправних станцій на цій же АЗС у м. Нововолинську. Вказує, що наказом керівника товариства за №19 від 26.02.2019 року її було звільнено з роботи з 28.02.2019 року за п. 3 ст. 40 КЗпП. Зазначає, що у наказі №19 від 26.02.2019 року про її звільнення з роботи не вказано, за які конкретно систематичні порушення трудової дисципліни її було звільнено. Вважає наказ незаконним, а її звільнення таким, що проведено з порушенням вимог закону, оскільки відповідач також не дотримався порядку застосування дисциплінарних стягнень, передбаченого ст. 149 КЗпП України, яка вимагає від роботодавця перед застосуванням дисциплінарного стягнення зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення та при обранні виду стягнення враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, а допущене порушення трудової дисципліни і обраний вид стягнення мають бути співрозмірними.

Просила суд в уточненій заяві ухвалити рішення про визнання незаконним та скасувати наказ (розпорядження) керівника ТОВ «Лінк Пром» № 19 від 26.02.2019 року, яким її звільнено з роботи оператора заправних станцій за п.3 ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, та наказ № 19 від 26.02.3019 року «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з роботи за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків (п.3. ст.40 КЗпП) з 28.02.2019, поновити її на роботі оператора заправних станцій № 19 з 28.02.2019 року в ТОВ «Лінк Пром» , стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.02.2019 року по день ухвалення рішення у справі, а також стягнути з відповідача на її користь 15000 грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням трудових прав, що полягає у незаконному звільненні з роботи, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та засобів до існування. Просила стягнути з відповідача витрати, понесені нею на отримання правової допомоги в зв`язку із зверненням до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 05 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) № 19 керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінк Пром» від 26.02.2019, яким звільнено ОСОБА_1 з роботи оператора заправних станцій згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, з 28 лютого 2019 року, та наказ №19 від 26.02.2019 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 з роботи за систематичне невиконання своїх трудових обов`язків без поважних причин згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП з 28 лютого 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі оператора заправних станцій № 19 у ТОВ «Лінк Пром» з 28 лютого 2019 року.

Стягнуто з ТОВ «Лінк Пром» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 лютого 2019 року по 05 вересня 2019 року в розмірі 36 175 грн 95 коп., 5000 грн моральної шкоди, а всього 41 175 грн 95 коп. Стягнуто з ТОВ «Лінк Пром» у користь ОСОБА_1 3000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу та 768 грн 40 коп. сплаченого судового збору щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ТОВ «Лінк Пром» у дохід держави судовий збір у розмірі 1536 грн 80 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ТОВ «Лінк Пром» подало апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, незаконність та необгрунтованість судового рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи з причин неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи товариства та не врахував, що у позивача перед застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді догани двічі вимагалось надати письмові пояснення щодо допущених порушень, які ОСОБА_1 відмовилась надавати. Даний факт зафіксований у доповідній записці від 06.07.2019 р. Апелянт вказує на те, що під час судового розгляду неодноразово зверталась увага суду на правові висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 19.10.2016 р. по справі №6-2801цс15. Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що не відповідають дійсності висновки суду щодо недотримання роботодавцем порядку застосування дисциплінарних стягнень, передбачених ст.147-149 КЗпП України. Вважає, що судом поверхнево проведено з`ясування обставин справи, не наведено доводів та обставин, які би спростовували факт вчинення позивачем проступків, які послугували для притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Також відповідач не погоджується із розміром відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, які суд ухвалив стягнути з нього на користь позивача. Вважає, що в суді не було доведено належними і допустимими доказами того, яких саме моральних страждань зазнала ОСОБА_1 , не надано будь-яких підтверджень втрати нормальних життєвих зв`язків та відсутності у позивача засобів для існування, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між звільненням та станом здоров`я позивача і не надано належного розрахунку витрат на правничу допомогу .

На підставі наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Лінк Пром» - без задоволення. Доводи відзиву зводяться до змісту позовних вимог та письмових і усних пояснень, даних у суді першої інстанції, та викладу обставин справи. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим, таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, ухваленим відповідно до всебічно і повно з`ясованих обставин і зібраних доказів.

У судовому засіданні представник ТОВ «Лінк Пром» підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Бордюк М. Й., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. У заяві від 04.12.2019 р., яка надійшла на адресу апеляційного суду за вх. № 6187, позивач просила справу розглядати в її відсутності, з урахуванням її позиції, викладеної у відзиві та поясненнях до відзиву. Зазначала, що апеляційну скаргу заперечує, просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково вимоги позивача, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем не доведено факту систематичного порушення працівником трудової дисципліни і правил внутрішнього трудового розпорядку, що могло потягнути застосування саме даного виду дисциплінарного стягнення, та не надано доказів того, що роботодавцем був дотриманий порядок застосування дисциплінарного стягнення, передбачений ст. 147-149 КЗпП України, а тому наказ №19 від 26.02.2019 про звільнення ОСОБА_1 з роботи за систематичне невиконання своїх трудових обов`язків без поважних причин згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню. Виходячи із встановленого факту незаконного звільнення також підлягали задоволенню інші позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, а також відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується частково, а саме щодо визнання незаконним спірного наказу про звільнення з роботи та вирішення похідних вимог (поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку). В частині вимог про стягнення моральної шкоди та компенсацію витрат за правничу допомогу суд апеляційної інстанції вважає такими, що не в повній мірі відповідають вищенаведеним вимогам, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно з наказом № 151-тр від 16.03.2018 (а.с.48 т.1) з 01 квітня 2018 р. була прийнята на роботу оператором АЗС №19 у ТзОВ «Лінк Пром» за переведенням з ТзОВ «РЕСУРС ОІЛ», що підтверджено записом у трудовій книжці позивача під № 33 (а.с.12 т.1).

Завдання, обов`язки та права оператора заправних станцій, а також порядок здійснення ним діяльності та передбачена відповідальність визначені посадовою інструкцією оператора заправних станцій АЗС №19 та Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Лінк Пром», з якими під підпис була ознайомлена ОСОБА_1 (а.с.48, 60-69, 70-74 т.1).

Згідно з наказом №1 від 16.03.2018 р. директора ТОВ «Лінк Пром» запроваджено режим підсумованого обліку робочого часу працівників АЗС з місячним обліковим періодом та 24-годинними змінами відповідно до ст. 61 КЗпП України та у зв`язку з необхідністю забезпечення безперервної роботи АЗС (а.с.120 т.1).

На підставі наказу від 01.04.2018 р. №1/2 «Про встановлення преміювання працівників АЗС (АГЗС)», з метою посилення мотивації працівників до праці, забезпечення їх зацікавленості у результатах роботи АЗС, зміцнення трудової та виконавчої дисципліни запроваджено преміювання працівників та позбавлення премії частково та повністю за порушення трудової, виробничої дисципліни та внутрішнього розпорядку (а.с.77 т.1).

Судом встановлено, що наказом № 84 від 08.07.2018 по особовому складу (а.с. 49 т.1) оголошено догану оператору заправних станцій АЗС № 19 ТОВ «Лінк Пром» ОСОБА_1 та позбавлено її всіх видів заохочувальних виплат в розмірі 50 % в липні 2018 року за червень 2018 року за порушення трудової дисципліни, яке полягає у невиконані наказів Товариства та порушенні касової дисципліни. Підставою видачі наказу стали доповідна записка майстра АЗС № 19 ОСОБА_3 від 03.07.2019 (а.с. 129) та акт службового розслідування від 08.07.2018 (а.с.128).

З приводу цього 15.01.2019 року ОСОБА_1 дала письмові пояснення, які наявні в матеріалах справи.

Наказом № 19 (розпорядження), що складений 26 лютого 2019 року (а.с.15 т.1), ОСОБА_1 звільнено з 28 лютого 2019 року з роботи оператора заправних станцій АЗС № 19 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

За приписами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника визначені у статтях 40, 41 КЗпП України.

За передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України належать догана та звільнення.

Отже, звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, підлягає з`ясуванню, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Важливим є те, що при звільненні працівника відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України підприємство повинно навести у наказі конкретні факти допущеного працівником невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Так у постанові ВС від 18.07.2019 у справі № 456/2368/16 суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі, оскільки відповідач в наказі про звільнення не зазначив, у чому проявилось порушення працівником трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення позивача, не навів даних на підтвердження того, що невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків є систематичним, і раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Як вбачається із матеріалів справи, зі змісту оскаржуваних наказів відповідача, відповідачем в обох наказах № 19 від 26.02.2019 року не вказувались зазначені вище необхідні факти допущеного працівником систематичного невиконання обов`язків.

Відповідно до позиції Верховного Суду при оскарженні наказу про звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний перевірити правильність накладення дисциплінарного стягнення, яке враховано при звільненні, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установлений законом строк справа № 714/395/17, постанова від 25.06.2018 р.).

Так, судом першої інстанції при вирішенні питання про наявність факту систематичного невиконання позивачкою трудових обов`язків правильно проаналізовано законність застосування до неї заходу дисциплінарного стягнення у вигляді догани та позбавлення премії згідно із наказом від 08.07.2018 року № 84 та встановлено невідповідність його вимогам ст.147-149 КЗпП України, невиправданий формалізм та присутність суб`єктивного фактору при вирішенні питання дисциплінарної відповідальності працівника.

Підставою для винесення такого наказу була доповідна записка майстра АЗС № 19 від 03.07.2019 року та акт службового розслідування від 08.07.2019 року, де вказувалось про те, що ОСОБА_1 21.06.2018 року, всупереч наказу №3 від 02.04.2018 р. «Про посилення заходів безпеки» залишила в касі АЗС кошти на службове внесення менше 500 грн, а саме - 438,22 грн, а також 29.06.2018 року провела відкриття нею у 00 год.10 хв., а в 00. год. 12 хв, що не відповідає наказу № 8/1 від 17.05.2018 р. «Про покращення касової дисципліни». Однак, зазначені обставини не потягли за собою жодних скарг від споживачів і будь-яких негативних наслідків для роботодавця, не свідчили про перевищення наявності готівки у касі, що дійсно могло би загрожувати безпеці автозаправної станції, а з наказом № 8/1 ОСОБА_1 була ознайомлена лише 30.07.2018 року, що вбачається із дати, проставленої на наказі біля її підпису.

Разом з тим, при розгляді спорів щодо правомірності звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд вказував, що частина друга статті 149 КЗпП надає право власникові вибирати вид стягнення, але зобов`язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника. Працівник має право оскаржити до суду застосоване до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, посилаючись на те, що власник не врахував перелічені фактори (справа № 161/6283/16-ц, постанова ВС від 03.07.2019, справа № 465/6964/15-ц, постанова від 07.06.2018).

Судом першої інстанції також правильно зроблено висновок щодо фактів дисциплінарних проступків, які відповідачем враховано як підставу для винесення наказу про звільнення за систематичне порушення трудової дисципліни після накладення стягнення у вигляді догани.

Так, Товариство зазначає про те, що ОСОБА_1 31 січня 2019 року допустила нестачу коштів у касі АЗС у сумі 20 грн, що було виявлено під час перевірки ревізором товариства ОСОБА_4 . Проте, жодними належними документами, крім доповідної ревізора, яка була надана керівнику на наступний день, нестачу коштів у касі зафіксовано не було. Як видно із посадової інструкції ревізора, він, зокрема, має право приймати участь у проведенні щомісячних інвентаризаціях нафтопродуктів на АЗС, нафтобазах, талонів смарткарт, а також грошових цінностей в касах; приймає активну участь в роботі на місцях при проведенні ревізій і перевірок з приводу недопущення простроченої дебіторської заборгованості, своєчасного відшкодування збитків особами, що допустили недостачі матеріальних цінностей; до 10 числа наступного за звітним надає на підприємство акти щомісячних інвентаризацій нафтопродуктів. Крім того, ревізор має право з дозволу керівництва залучати до проведення ревізій і перевірок спеціалістів підприємств і спеціалістів на місцях. а також проводити позапланові перевірки, вимагати документи по веденню звітності, зберігання і реалізації нафтопродуктів, інших матеріальних цінностей, грошей. При цьому ревізор повинен виконувати свою роботу у відповідності до діючих нормативних документів, пов`язаних із забезпеченням нафтопродуктів споживачам.

Як встановлено судом, жодних актів перевірки, ревізії чи позапланової перевірки складено не було, а натомість оператор ОСОБА_1 ствердила, що не було заперечено відповідачем, що при перевірці каси вона виявила, що зі стола при підрахунку коштів впала купюра 20 гривень, яку вона зразу ж виявила, однак ревізор не взяв це до уваги. Жодної нестачі в касі не було за її зміну зафіксовано.

Разом з тим, відповідач вказує на порушення, вчинене позивачкою 10 лютого 2019 року, яке полягало в замкненні вхідних дверей. Однак, в матеріалах справи є підтвердження того, що вхідні двері на АЗС були несправні, про що оператор ОСОБА_1 доповідала неодноразово при передачі зміни, проте адміністрація не зреагувала своєчасно на її повідомлення.

ТОВ «Лінк Пром» посилається на те, що позивачка ОСОБА_1 14 лютого 2019 року здійснила відпуск великої кількості палива падаючим струменем у металеві ємкості, чим порушила норми, передбачені Правилами внутрішнього трудового розпорядку. Однак, зі змісту Правил не вбачається, яка кількість пального вважається великою, оскільки з матеріалів справи видно, що відпуск палива проводився у декілька ємкостей з певними проміжками у часі.

Покликання представника відповідача на те, що даний факт свідчить про порушення оператором ОСОБА_1 також Правил пожежної безпеки не відповідає дійсності, оскільки таке не встановлено у нормах зазначених Правил, які забороняють лише заправку у пластикову і скляну тару.

Крім того, як порушення працівника товариство вказує на те, що позивачка 07 лютого 2019 року залишила місце свого чергування і вийшла за межі свого робочого місця на територію АЗС. Однак, встановлено, що споживачів протягом цього часу на заправці не було, позивач вийшла на віддаль не більше кілька метрів від дверей заправки з метою здійснити телефонний дзвінок з особистих питань, що не потягло жодних негативних наслідків. Позивач також зазначила щодо даного випадку, що оскільки оператори працюють згідно визначеного графіку без визначення їм роботодавцем відповідного часу для перерви, то змушена була скористатись невеликою перервою у роботі без завдання шкоди виробничому процесу.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 761/33305/15-ц (провадження № 61-2946св18) зроблено висновок, що при звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення; чи можна вважати його вчинення систематичним невиконання працівником без поважних причин обов`язків.

Установивши, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано до ОСОБА_1 за дисциплінарний проступок, із врахуванням незаконності попередньої оголошеної позивачу догани, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, а тому звільнення позивача за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним. При цьому судом правильно зазначено, що в оскаржуваному позивачем наказі не конкретизовано причини її звільнення, а під час судового розгляду відповідачем не доведено систематичність порушень позивачем трудової дисципліни.

Тобто, ухвалюючи рішення про скасування наказів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства про працю (статті 149 КЗпП України), а саме: при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган взагалі не врахував ступінь тяжкості вчиненого і заподіяну цим шкоду, усі необхідні обставини і попередню роботу працівника. Слід зауважити, що в наказах про оголошення догани та звільнення не вказано, які наслідки настали в результаті допущення позивачем невиконання службових обов`язків, та не встановлено причини, які до цього призвели.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом та зміст оскаржуваних наказів, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача за пунктом 3 частини статті 40 КЗпП України, оскільки в цьому випадку відсутня кваліфікуюча ознака - систематичність невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а тому суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про поновлення її на роботі.

Доводи апеляційної скарги про те, що систематичне порушення позивачем трудових обов`язків, покладених на неї посадовою інструкцією підтверджується доповідними записками працівниками АЗС, письмовими поясненнями та актами, складеними ними, є безпідставними, оскільки зводяться до неправильного тлумачення відповідачем вимог трудового законодавства.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом статті 4 цієї Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII, тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві, а отже, доводи апелянта про те, що позивач не довела незаконності свого звільнення не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки такий висновок суперечить принципу розподілу тягаря доказування у трудових справах.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України визначено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановив, що при звільненні позивача допущено порушення вимог чинного трудового законодавства, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України. Крім того, відповідач не оспорює правильності нарахування стягнутого судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, задовольняючи частково позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідач унаслідок порушення прав позивача, що призвело до моральних страждань останньої і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяв їй моральну шкоду, розмір якої визначено на підставі доказів, наданих позивачкою, та який є достатнім для відновлення попереднього стану.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не може у повній мірі погодитися і вважає, що враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини даної справи, наведені судом підстави для визнання необгрунтованим застосування до позивачки вказаного заходу дисциплінарного впливу, ненадання позивачкою належних та допустимих доказів на обгрунтування заявленого нею розміру моральної шкоди у сумі 15000 грн та у сумі 5000 грн, що стягнуто судом першої інстанції, визначена судом сума моральної шкоди підлягає зменшенню.

Cуд апеляційної інстанції враховує те, що порушені права позивача були повністю відновлені шляхом скасування дисциплінарного стягнення та виплати їй всіх належних компенсаційних виплат.

Визначаючи розмір належної до відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, встановлених у суді характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивач, їх тривалості, часу та зусиль, що були необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування завданої моральної шкоди 300,00 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, які спрямовані на незгоду із судовим рішенням у справі в частині стягнення з відповідача понесених позивачкою судових витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити таке.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані крім договору про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Оскільки суду не надано жодного розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, яким би було підтверджено обгрунтування заявлених витрат у сумі 3000 грн, тому у стягненні її з відповідача слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково - щодо зменшення розміру моральної шкоди до 300 грн та відмови у стягненні правничої допомоги, а рішення суду першої інстанції слід змінити в цій частині.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром" задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 05 вересня 2019 року в даній справі в частині розміру стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу змінити, виклавши четвертий і п`ятий абзаци резолютивної частини судового рішення в такій редакції:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром" в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 лютого 2019 року по 05 вересня 2019 року в розмірі 36 175 (тридцять шість тисяч сто сімдесят п`ять) гривень 95 копійок, 300 (триста) гривень моральної шкоди, а всього - 36 475 (тридцять шість тисяч чотириста сімдесят п`ять) гривень 95 копійок та 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок понесених витрат за сплату судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді