Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 347/1836/15-ц

провадження № 61-21660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулько Б. І., Кривцова Г. В., Лідовець Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , правонаступниками якого

є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти І. О.,

Горблянського Я. Д., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі

з ОСОБА_2 ними спільно набуто нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 102,8 кв. м, житловою - 53,3 кв. м, гараж, стайня, дворова вбиральня, курник, колодязь та земельна ділянка площею 0,3040 га.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області

від 25 лютого 2015 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний.

Зазначала, що вони проживають у вказаному житловому будинку, але спільного господарства не ведуть, користуються окремими кімнатами та господарськими приміщеннями. Згоди стосовно поділу житлового будинку та господарських споруд добровільно вони не досягли.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд виділити їй на праві власності 1/2 частини житлового будинку, 1/2 частини господарських будівель і споруд: гаража, стайні, дворової вбиральні, курника, колодязя та земельної ділянки площею 0,1520 га, для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області

від 10 травня 2016 року в складі судді Гордія В. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину будинковолодіння, що становить в ідеальній частці - 63/100, яке знаходиться по АДРЕСА_1 . Виділено в натурі у власність ОСОБА_1 такі приміщення у житловому будинку по

АДРЕСА_1 ,

а також господарські будівлі і споруди, а саме: № 1-1 коридор 4,70 кв. м,

№ 1-2 паливна 3,0 кв. м, № 1-3 кімната кухня 21,40 кв. м, № 1-4 житлова кімната 15,0 кв. м, № 1-5 кладова 5,60 кв. м, № 1-6 житлова кімната

16,90 кв. м, що становить в арифметичній частці - близько 63/100, загальною вартістю 146 903,32 грн. Виділено такі господарські споруди: стайня літ. «В», варістю 20 893,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13 444,69 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину будинковолодіння, що становить в ідеальній частці - 37/100, яке знаходиться по АДРЕСА_1 . Виділено в натурі у власність ОСОБА_2 такі приміщення у житловому будинку в АДРЕСА_1 , а саме: № 1-8 коридор-веранда площею 9,30 кв. м, № 1-7 кладова площею 5,30 кв. м, № 1-9 кімната площею 16,0 кв. м, № 1-10 ванна площею 3,80 кв. м, № 1-11 кладова площею

1,80 кв. м, що становить в арифметичній частці - близько 37/100, загальною вартістю 85 395,56 грн. Виділено такі господарські споруди: гараж літ «Г», вартістю 41 242, 25 грн, фундамент бетонний літ. «№ 1» вартістю

9 775,66 грн, курник літ. «Д» вартістю 4 494,02 грн.

При цьому варіанті поділу ОСОБА_1 має замінити та переоблаштувати автономні мережі: газопостачання, електропостачання, водопостачання (вносить зміни в документацію); демонтаж дверного блоку з подальшою закладкою дверного прорізу цеглою між кладовою літ. 1-5 та кладовою

літ. 1-7; влаштувати вихід на свою частину горища із вулиці

зі своєї сторони частини житлового будинку.

ОСОБА_2 має облаштувати автономні мережі: газопостачання, електропостачання, водопостачання від загального вводу (виробити нову документацію); демонтаж одного дверного блоку з подальшою закладкою дверного прорізу цеглою між кухнею-кімнатою літ. 1-9 та кімнатою літ. 1-6; переоблаштувати веранду в кухню, облаштувати перегородку на горищі

із облегшеної цегли, по лінії поділу розмежування кімнат.

Криниця літ. «№» та вбиральня літ. «Г» залишено в спільному користуванні.

Горищем кожний із співвласників користується над своїми приміщеннями, які розташовані нижче за поверховістю.

Земельну ділянку поділено між сторонами згідно з планом-схемою, яка

є в додатку до висновку експерта, тобто по 0,139 га (1390 кв. м) кожному,

а земельну ділянку 260 кв. м залишити в спільному користуванні згідно

з планом-схемою.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , сплачений судовий збір у сумі 852,64 грн та 2 100,00 грн за проведення експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно, набуте подружжям за час шлюбу, підлягає поділу між сторонами з урахуванням положень статтей 60, 70 СК України, статей 368, 372 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України та висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 листопада 2015 року № 044/БЗ-15.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 квітня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Косівського районного суду від 10 травня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що всупереч положень статті 331 ЦК України спірний житловий будинок не введений

в експлуатацію. Позивач не зверталася з позовними вимогами про визнання права власності на незавершений об`єкт будівництва - будинок, або про визнання права власності на матеріали чи обладнання.

Крім того, позивачем не надано доказів виготовлення технічної документації на земельні ділянки та правовстановлюючих документів на них. Оскільки сторонами правовстановлюючі документи на земельні ділянки не виготовлялись, тому підстав для задоволення позовних вимог

в частині поділу земельної ділянки та залишення її частини, 260 кв. м,

у загальному користуванні також відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 347/1836/15 із Косівського районного суду м. Івано-Франківська.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

11 червня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив обсяг спільного набутого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Дійшов необґрунтованого висновку, що будинковолодіння є незавершеним будівництвом, та належним чином не дослідив висновку додаткової будівельно-технічної експертизи від 27 січня 2017 року № 049/БЗ-16.

Відзив (заперечення) учасників справи на касаційну скаргу

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначав, що рішення апеляційного суду

є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі

з 02 листопада 1991 року, який рішення Косівського районного суду

Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року розірваний (а.с. 21).

На підставі рішення Виконавчого комітету Вербовецької сільської ради народних депутатів від 26 серпня 1992 року № 46 надано дозвіл

ОСОБА_2 на будівництво житлового будинку на власній земельній ділянці. Цим рішенням ОСОБА_5 попереджений, що без одержання будівельного паспорта, виготовленого районним архітектором, та реєстрації його у виконкомі сільської ради розпочинати будівельні роботи заборонено. Також зазначено, що закінченню будівництво підлягає протягом чотирьох років, після чого пред`являється житловий будинок для прийняття

в експлуатацію комісії, яка призначена виконавчим комітетом сільської ради (а.с. 18).

Згідно з будівельним паспортом від 25 лютого 1993 року та технічної документації на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 , у якій міститься акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки споруд, генеральний план забудови садиби індивідуального забудовника ОСОБА_2 та дозвіл № 16 на право виконання будівельних робіт, відповідно до якого надано дозвіл

ОСОБА_2 приступити до будівництва двоповерхового індивідуального житлового будинку за індивідуальним проектом та інших будівель згідно з планом забудови на земельній ділянці площею 0,15 га за адресою: с. Вербовець Косівського району Івано-Франківської області, на підставі рішення виконкому Вербовецької сільської ради народних депутатів від 26 серпня 1992 року № 46 (а.с. 12, 13-18).

Рішенням Вербовецької сільської ради від 16 березня 1998 року № 15 «Про передачу земель у приватну власність» передано земельну ділянку площею 0,304 га, у тому числі під подвір`ям 0,03 га, із них під будівлями - 0,01 га, під садом - 0,12 га, під сінокосом - 0,154 га (а.с. 24)

Відповідно до технічного паспорта на житловий (садибний) будинок, складений 15 червня 2015 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 як інженером з інвентаризації нерухомого майна на ім`я ОСОБА_1 , встановлено, що на земельній ділянці (без визначення її площі та конфігурації) розташований одноповерховий одноквартирний садибний індивідуальний будинок по АДРЕСА_1 , площею забудови 126,3 кв. м, а також господарські споруди: гараж площею 32,5 кв. м, стайня площею 20,0 кв. м, курник площею 10,0 кв. м, дворова вбиральня та колодязь (а.с. 5-7).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи

від 23 листопада 2015 року № 044/БЗ-15, експертом запропоновано один варіант реального поділу одноповерхового житлового будинку літ «А»

з можливістю виділення двох окремих квартир (з повним відокремленням,

з якнайменшими переплануваннями), а також поділ всього будинковолодіння та земельної ділянки (а.с. 58-88).

Відповідно до висновку додаткової будівельно-технічної експертизи

від 27 січня 2017 року № 049/БЗ-16 експертом розроблений інший варіант поділу житлового будинку між двома співвласниками, максимально наближений до ідеальних часток співвласників (а.с. 174-191).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під

час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статтей 22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України (далі - КпШС України), який був чинним на час виготовлення будівельного паспорта на будівництво житлового будинку та забудову садиби і до січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і у Сімейному кодексі України, який діє на час розірвання шлюбу та розгляду спору.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із вимогами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка

є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм

і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Апеляційним судом встановлено, що спірний будинок, а також господарські будівлі в експлуатацію не введені, вони побудовані з відхиленнями від генерального плану забудови, наявного у технічній документації на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 . Фактично на земельній ділянці побудовані інші господарські споруди, які не передбачені генеральним планом забудови. Також наявний будинок перебудований із господарських споруд, а двоповерховий будинок, передбачений у генеральному плані, взагалі не зведений, наявний лише закладений для нього фундамент. Конфігурація та площа земельної ділянки фактично не відповідає конфігурації та площі земельної ділянки, зазначеної у генеральному плані забудови.

На час оформлення будівельного паспорта та технічної документації на забудову земельної ділянки і до 10 липня 2001 року питання введення

в експлуатацію нерухомого майна та виготовлення технічної документації на об`єкти нерухомого майна були врегульовані Інструкцією по технічній паспортизації жилих будинків державного і громадського фонду та фонду житлово-будівельних кооперативів у міській і сільській місцевостях, затвердженою наказом Держжитлокомунгоспу України від 31 грудня

1991 року № 136, а після 10 липня 2001 року - Інструкцією про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року № 582/5773. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів також визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Також апеляційним судом встановлено, що усі збудовані на земельній ділянці споруди не введені в експлуатацію, на них відсутні правовстановлюючі документи, а також не виготовлялася технічна документація на земельні ділянки та не отримувалися на них правовстановлюючі документи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єктів нерухомого майна (житлового будинку) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала доказів виготовлення технічної документації на земельну ділянку та правовстановлюючих документів та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 квітня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець