Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 522/4630/17

провадження № 61-14418св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року у складі судді Кравчук Т. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства.

Позовна заява мотивована тим, що постановою слідчого Слідчого відділу податкової міліції Державної податкової адміністрації в Одеській області (далі - Слідчий відділ ПМ ДПА в Одеській області) від 27 квітня 2010 року порушена кримінальна справа № 023 відносно нього, як директора Приватного підприємства «Ексімтранссервіс-Південь», за фактом замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїми службовими обов`язками, скоєне в особливо великих розмірах, за ознаками злочину передбаченого частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України.

Зазначав, що постановою слідчого Слідчого відділу ПМ ДПА в Одеській області від 20 липня 2010 року відносно нього порушено ще дві кримінальні справи, які були об`єднані з попередньою за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України.

Вказував, що 20 липня 2010 року йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України, а 27 липня 2015 року кримінальне провадження від 26 листопада 2013 року № 0000431 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

Враховуючи вказані обставини стверджував, що йому була заподіяна моральна шкода, оскільки протягом 5 років він був незаконно звинувачений у скоєнні особливо тяжкого злочину, його пересування було обмежено запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, все майно було заарештовано. Зазначав, що в результаті зазначених обставин він втратив бізнес, у нього погіршилися стосунки з сім`єю, родичами, колегами по роботі та іншими людьми, котрі його оточують.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 460 800,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 194 880,09 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок незаконного пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади), позивачу було завдано моральні страждання саме у зв`язку з постійними хвилюваннями та тривогами (стресами).

Враховуючи період перебування позивача під слідством та судом з 27 квітня 2010 року по 24 липня 2015 року (всього 62 місяців 27 днів) розмір відшкодування моральної шкоди суд встановив у розмірі 194 880,09 грн, оскільки під час перебування під слідством позивач не мав можливості працювати, перебував під вартою, відносно нього судом був застосовний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд,

Районний суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості дійшов висновку про відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом у загальній сумі 194 880,09 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 червня 2019 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області, ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд вважав, що при вирішенні справи суд першої інстанції дійшов правильних висновків про необхідність відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом у розмірі мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому апеляційний суд погодився з розрахунком суду першої інстанції та розміром відшкодування у сумі 194 880,09 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області зазначає, що позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди та в чому вона полягає.

Зазначає, що Слідче управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області діяло відповідно до законодавства та виконувало свої функціональні обов`язки керуючись інтересами держави.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою судді Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року до закінчення касаційного провадження зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою слідчого Слідчого відділу ПМ ДПА в Одеській області від 27 квітня 2010 року відносно ОСОБА_1 , як директора Приватного підприємства «Ексімтранссервіс-Південь», порушено кримінальну справу № 023 за фактом замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїми службовими обов`язками, скоєне в особливо великих розмірах, за ознаками злочину передбаченого частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України.

Постановою слідчого Слідчого відділу ПМ ДПА в Одеській області від 20 липня 2010 року відносно ОСОБА_1 , як директора Приватного підприємства «Ексімтранссервіс-Південь», порушено ще дві кримінальні справи, які були об`єднані з попередньою за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України.

До ОСОБА_1 протягом 5 років, починаючи з 23 липня 2010 року був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

20 липня 2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2013 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених статтею 212, частиною третьою статті 366, частиною другою статті 15 частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України направлено прокурору Одеської області для проведення додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2013 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2013 року про направлення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 на додаткове розслідування без змін.

Після направлення кримінальної справи № 23, порушеної відносно ОСОБА_1 на додаткове розслідування, слідчим Слідчого відділу ПМ ДПА в Одеській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 листопада 2013 року внесені відомості про чотири кримінальні провадження № 0000431, № 0000432, № 0000433, № 0000434 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою 212 Кримінального кодексу України, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України, частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України та частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України відповідно, які постановою слідчого від 27 листопада 2013 року об`єднані в одне провадження за № 0000431.

27 липня 2015 року кримінальне провадження від 26 листопада 2013 року № 0000431 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У пунктах 5.4, 6.9 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 27 квітня 2010 року по 24 липня 2015 року, чим йому заподіяно моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 460 800,00 грн.

Районний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав позов обґрунтованим, проте зменшив заявлену суму відшкодування до розміру гарантованого державою мінімального розміру, що передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів та вважає, що касаційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задоволенню не підлягає, оскільки обставини справи встановлені у повному обсязі, а порушення норм матеріального чи процесуального права під час розгляду справи судами відсутні.

Визначаючи ОСОБА_1 мінімальний розмір морального відшкодування за період з 27 квітня 2010 року по 24 липня 2015 року суди правильно вважали, що заявлена позивачем сума є завищеною, підлягає зменшенню та не відповідає завданим йому моральним стражданням, оскільки до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що за ступенем своєї жорсткості є менш суворим у порівнянні з іншими, зокрема тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій на підставі належних доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом, у зв`язку із чим йому завдано моральної шкоди. При цьому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, провів належний розрахунок відшкодування, виходячи із мінімального розміру, гарантованого державою та встановленого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди та в чому вона полягає, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач дійсно перебував під слідством та судом, що беззаперечно призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя. Отже суди дійшли правильного висновку, що незаконне перебування позивача під слідством та судом, застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, вочевидь мали негативні наслідки, пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк