ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 322/1004/16

провадження № 61-32082 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року в складі колегії суддів Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 31 362,42 грн, з яких: 12 962,87 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7 869,35 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 7 810,56 грн - заборгованість за пенею; 750 грн - заборгованість за пенею за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн; 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 469,64 грн штрафу (процентна складова).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 лютого 2007 року між сторонами укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 1 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 22 вересня 2016 року становить 31 362,42 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2016 року в задоволенні позовних ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 та факту ознайомлення позичальника з «Умовами та правилами надання банківських послуг», на положення яких ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався як на підставу задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена частково. Рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволені частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2007 року б/н у загальному розмірі 28 642,78 грн, з яких 12 962,87 грн заборгованості за тілом кредиту, 7 869,35 грн відсотків за користування кредитом та 7 810,56 грн пені за прострочення виконання зобов`язання. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що, підписуючи заяву від 20 лютого 2007 року, ОСОБА_1 погодився з тим, що вказаний документ разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає договір про надання банківських послуг між ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником, а тому невиконання відповідних умов та правил є підставою для задоволення позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів, апеляційний суд урахував неможливість подвійного притягнення особи до цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року та просив його скасувати, залишивши в силі рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку без погодження з позичальником змінював процентну ставку за кредитом, а редакція «Умов та правил надання банківських послуг», на яку посилався банк в позовній заяві, не була чинною на момент укладення кредитного договору між сторонами.

Крім того, зазначив, що апеляційний суд, стягуючи з нього на користь банку понесені судові витрати, не врахував, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи.

Заперечення на касаційну скаргу

Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитний ліміт на платіжну картку.

Договір складається із заяви позичальника. «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» позичальником не підписані.

У заяві позичальника наявні відомості про розмір процентної ставки, який становить 36% річних, однак відсутні відомості про розмір пені та умови її стягнення з відповідача.

Згідно наданого банком розрахунку станом на 22 вересня 2016 року за вказаним договором у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 31 362,42 грн, з яких: 12 962,87 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 869,35 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 7 810,56 грн - заборгованість за пенею, 750 грн - заборгованість за пенею за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 469,64 грн штрафу (процентна складова).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону частково не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Долучені банком до позовної заяви витяги з Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів підписів відповідача не містять та не визнаються ним, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 лютого 2007 року року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року при розгляді справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За таких обставин передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 7 810,56 грн пені за прострочення виконання зобов`язання у суду апеляційної інстанції не було.

Відповідно до положень статті 412 ЦПК України наявні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в указаній частині та відмови в задоволенні зазначених позовних вимог.

Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» у повному обсязі, не врахував та не надав оцінку тому факту, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, з 01 квітня 2015 року банк почав застосовувати підвищену процентну ставку у розмірі 43,2 % річних.

Обставини підвищення процентної ставки, з урахуванням того, що умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною кредитного договору, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_1 , мають значення для вирішення спору та підлягають встановленню судом.

Судами не встановлено, що умовами договору було передбачено процентну ставку у розмірі 36 % річних та не передбачено можливість зміни процентної ставки, тому рішення апеляційного суду у частині стягнення з відповідача на користь банку процентів є передчасним.

Відповідно до положень статті 411 ЦПК України наявні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в указаній частині та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, безпідставним є висновок апеляційного суду про доцільність стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплаченого судового збору в розмірі 2 800 грн, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, понесені позивачем судові витрати в силу положень статті 141 ЦПК України підлягають компенсації ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави в розмірі 1 186,46 грн, пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Щодо вирішення апеляційним судом спору в частині позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, то в цій частині оскаржене судове рішення підлягає залишенню без змін з огляду на наступне.

Відповідач в судах попередніх інстанцій та в касаційній скарзі не заперечує факт отримання та використання ним кредитних коштів за договором від 20 лютого 2007 року б/н.

Розрахунок банку про наявність у ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту позичальник не спростував.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то в даному випадку банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту).

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року при розгляді справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 12 962,87 грн.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення оскаржуваного рішення суду без змін в частин вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 7 810,56 грн пені за прострочення виконання зобов`язання скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 7 869,35 грн процентів за користування кредитними коштами скасувати, направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати понесені публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1 186,46 грн за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12 962,87 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук