КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 грудня 2019 року місто Київ

Справа №757/2135/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Набруско Ярослава Вікторовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі Даниленка В.В. від 07 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості інфляційних витрат та 3-х відсотків річних.

Вказав, що між ним та ОСОБА_1 у червні 2015 року укладено договір безвідсоткової позики грошей.

Відповідно до умов цього договору, ОСОБА_1 отримав кошти в розмірі 65705 грн та взяв на себе зобов`язання повернути позику до 26 липня 2015 року. Однак взятих на себе зобов`язань він не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, що складається з 65705 грн основної суми боргу, 9881, 16 грн - інфляційних витрат та 1082,73 грн - 3 відсотки річних.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12 червня 2015 року у розмірі 76668,89 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив скасувати судове рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважав, що судове рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права.

Свій відзив на апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 . Просив відмовити в задоволені апеляційної скарги .

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 76 668, 89 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає що скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, районний суд прийшов до висновку, що позов являється обґрунтованим.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погоджується, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджене таке.

12 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 65705,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути суму позики позикодавцю на умовах, у порядку та строки, визначені договором (а.с. 15).

Відповідно до положень п. 2.2 договору позики, сума позики, визначена договором, отримана позичальником від позикодавця в повному обсязі в готівковій формі 12 червня 2015 року; факт передання позикодавцем позичальнику та отримання позичальником від позикодавця суми позики, визначеної договором, в повному обсязі сторони підтверджують підписанням договору позики та розпискою (а.с.17).

Розділом 3 договору позики передбачено порядок повернення позики.

Відповідно до додатку до договору позики, позика повертається позикодавцем позичальнику частинами (траншами) а саме: з 12 червня 2015 року по 14 червня 2015 року - 10500,00 грн; з 15 червня 2015 року по 21 червня 2015 року - 10500,00 грн; з 22 червня 2015 року по 28 червня 2015 року - 10500,00 грн; з 29 червня 2015 року по 05 липня 2015 року -10500,00 грн; з 06 липня 2015 року по 12 липня 2015 року - 10500,00 грн; з 13 липня 2015 року по 19 липня 2015 року - 10500,00 грн; з 20 липня 2015 року по 26 липня 2015 року - 2705,00 грн.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт отримання коштів підтверджується змістом боргової розписки (а. с. 3).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Відповідно до п. 4) ч. 1 та п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що про дату та час судового засідання, яке було призначено на 07 листопада 2018 року він не був повідомлений, що відповідає матеріалам справи.

Оскільки скаржник посилається на те, що справу було розглянуто за його відсутності, і доказів належного повідомлення матеріали справи не містять, то в силу вимог п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргою такою підставою, рішення суду першої інстанції підлягає, скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Отже, боргова розписка видана ОСОБА_1 не зважаючи на доводи апеляційної скарги, підтверджує факт укладення сторонами договору позики, а висновок суду щодо виникнення між сторонами зобов`язання, які виникли із договору позики є обґрунтованим, як і висновок суду щодо задоволення позову в цій частині вимог.

Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що договір на підставі якого стягуються кошти він не підписував, а підписував інший договір 15 травня 2015 року та на виконання якого повернув гроші ОСОБА_2 у повному обсязі, але останній не надав йому розписки та те, що вказана розписка ним не складалася суди виходили з недоведеності останнім таких обставин, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Попри це, апелянтом, на думку колегії суддів, не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Щодо посилання на те, що відповідач не ухилявся від проведення експертизи не з власної волі, а через те, що судом не надано реквізитів для оплати судової експертизи не знайшли свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що рахунок на оплату експертизи було направлено безпосередньо ОСОБА_1 ( а.с. 62-63)

Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.

Крім того, неналежна зацікавленість сторони у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.

Тому, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене районним судом з порушенням норм процесуального права, відповідно до положень п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, являється підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, керуючись ч. 13 ст. 7 , ст. 367, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргускасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 12 червня 2015 року яка складається з складається з 65705 грн основної суми боргу, 9881, 16 грн - інфляційних витрат та 1082,73 грн - 3-х відсотки річних, а всього 76668,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплаті судового збору у розмірі 766,7 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Оскільки розгляд справи проведено без повідомлення (виклику) учасників справи, касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках встановлених ст. 389 ЦПК України.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова