13 листопада 2019 року
судді Сімоненко Валентини Миколаївни
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року
Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М., Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В. розглянуто касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року залишено без змін.
З даною постановою я не згодна з наступних підстав.
Обставини встановлені судами
У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з тим, що договір укладено з метою уникнення від виконання рішення суду про стягнення компенсації в силу чого вважав його фіктивним.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року у спорі про право власності на спірну квартиру на його користь з ОСОБА_4 було стягнуто компенсацію вартості належної йому 1/2 частини в квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 170 621,66 грн, припинено його право власності, а за ОСОБА_4 визнано право власності на вказану частину квартири.
21 лютого 2014 року ОСОБА_4 розпорядився квартирою та подарував її ОСОБА_3 . При цьому рішення суду в частині виплати компенсації не було виконано і залишається невиконаним по теперішній час, у зв`язку з чим відкрито виконавче провадження та на спірну квартиру накладено арешт.
Позивач просив суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного 21 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т. М., за реєстровим номером 50, недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т. М., за реєстровим номером 50, недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн у рівних частинах.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 діяв не добросовісно, порушив права позивача, здійснивши відчуження майна, на яке не набув права власності не виконавши судове рішення та уклав договір з метою уникнення від сплати грошової компенсації за рішенням суду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що право власності ОСОБА_3 виникло раніше, аніж був накладений арешт державного виконавця, договір дарування квартири не порушує права позивача як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки у боржника ОСОБА_4 є інше майно, якого достатньо для погашення компенсації. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, дійшовши висновку про недійсність договору дарування, на підставі статті 364 ЦК України, оскільки позивач таких вимог не заявляв.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року залишено без змін.

Приймаючи постанову про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 без задоволення, суд виходив з того, що доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину, матеріали справи не містять, за таких обставин підстав для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 21 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т. М., за реєстровим номером 50, недійсним немає.

Правові підстави незгоди з постановою Верховного Суду.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме таку правову позицію щодо тлумачення та застосування зазначених норм матеріального права за аналогічних фактичних обставин справи (укладення договору дарування після виникнення грошового зобов`язання) висловив Верховний Суд України у справі № 306/2952/14 та підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанови від 3 липня 2019 року, ухваленій за аналогічних обставин ( укладення договору дарування з дітьми після вироку суду і стягнення заподіяних збитків) у справі № 369/11268/16.

У справі суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 був обізнаний про наявність рішення суду про стягнення з нього компенсації за визнання за ним права власності на спірне майно, виконавче провадження щодо виконання цього рішення було відкрито 4 лютого 2014 року, а договір дарування вчинено 21 лютого 2014 року. Суд також зазначав, що наявність іншого майна ( будинку у с. Кубанка Комінтерновського району Одеської області) не може бути враховано, оскільки на виконання свого обов`язку відповідач жодних дій по реалізації цього майна не вчинив, а відчужив спірну квартиру; вартість цього майна, за наявною у справі оцінкою, значно менше суми компенсації, стягнутої з відповідача. Крім того, суд першої інстанції зазначав, що, не сплативши компенсацію за частку позивача у спільному майні, відповідач фактично право власності не набув і, уклавши договір дарування, який є безоплатним, діяв недобросовісно, на шкоду прав позивача.

Звертає на себе увагу також та обставина, що представник відповідача у цій справі- його жінка та мати набувачки спірної квартири, як зазначено у тексті рішення суду першої інстанції, в запереченнях проти цього позову посилається на те, що набувачка квартири проживала у цій квартирі як до, так і після укладення договору дарування, що дає підстави вважати про її обізнаність щодо спорів, які розглядались у судах, та про права іншій осіб на цю квартиру. Зазначені обставини також встановлено судом апеляційної інстанції на підставі пояснень свідків, які зазначили, що набувачка квартири посилилась і проживає в ній з листопада 2013 року, зареєстрована та сплачує комунальні послуги, будучи володільцем та користувачем цієї квартири до укладання договору дарування, а не отримавши її у володіння та користування на виконання договору дарування.

За таких обставин, висновок суду, що договір дарування був спрямований на виникнення або зміну правовідносин сторін , а отже був реальним, суперечить встановленим обставинам справи.

При цьому, факт накладення арешту після укладення договору дарування юридичного значення не має, оскільки сам договір при його укладанні вже був з вадами волевиявлення та вадами фактичних намірів сторін.

Суд апеляційної інстанції, всупереч встановленим фактичним обставинам справи, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивного договору матеріали справи не містять, при цьому не врахувавши викладених вище правових позицій Верховного Суду України та Великої палати Верховного Суду та помилково дійшовши до висновку про задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не могло бути залишено без змін і підлягало скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Суддя Сімоненко В. М.