ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2330/19 Справа № 209/2063/18 Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Камянської міської ради Тепломережі про скасування суми дебіторської заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом до КП Камянської міської ради Тепломережі про скасування суми дебіторської заборгованості.

Вказувала, що їй на праві власності належить квартира по вул.Матросова,45-18 у м.Кам'янське. Відповідно виписки по особистому рахунку 82798 від 16 травня 2018 року з 01 жовтня 2004 року по 30 квітня 2017 року КП КМР "Тепломережі" по розрахункам за послуги централізованого опалення по вул.Матросова,45-18 у м.Кам'янське борг за спожите опалення складає 45.223 грн.21 коп.

Зазначала, що у зв'язку з тим, що виникла значна заборгованість за теплопостачання перед відповідачем, вважає що борг за централізоване опалення за період з 01 жовтня 2004 року по 30 квітня 2015 року в розмірі 18.338 грн.91 коп. повинен бути списаним, оскільки минув строк позовної давності по стягненню такої заборгованості. Посилалась на те, що через наявність вказаної заборгованості покупці відмовляються покупати її квартиру, що є порушенням її права власності, оскільки наявність боргу є прямою перешкодою у вільному розпорядженні її майном.

Просила суд зобов'язати відповідача скасувати заборгованість за житлово-комунальні послуги з теплопостачання ОСОБА_1 по особовому рахунку номер 82798 відкритому по вул.Матросова, 45-18 у м.Кам'янське в розмірі 45.223 грн.21 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до частини 1 підпункту 14.1.11 ст.14 Податкового кодексу України безнадійна заборгованість це заборгованість за зобовязаннями щодо яких минув строк позовної давності, тому закон передбачає спосіб захисту порушеного права як списання боргу по оплаті за надані комунальні послуги; неправомірно нарахований борг порушує права апелянта як власника; договір між сторонами не укладено, послуги з теплопостачання позивачу не надавались.

КП КМР "Тепломережі" надало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що будинок позивача підключено до системи централізованого опалення, про що свідчить технічна характеристика в технічному паспорті на квартиру позивача; скарг з приводу надання чи не надання послуг від позивача не надходило; списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги законодавством не передбачено. Зважаючи на зазначені обставини просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що норми Податкового кодексу в частині проведення розрахунків між сторонами, принаймні в тому їх аспекті про які йдеться в позові, знаходяться поза сферою регулювання норм Податкового кодексу; позивачем в позовній заяві та матеріалах справи не зазначена будь-яка правова норма, якою було б встановлено обовязок відповідача списати заборгованість чи не обліковувати її у даних власного бухгалтерського чи управлінського обліку; з матеріалів справи не вбачається порушення будь-яких прав позивача з боку відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована і мешкає з 22 жовтня 1996 року в квартирі по вул.Матросова,45-18 у м.Кам'янське, що підтверджується довідкою про склад сім'ї ТОВ "ЄРЦ КП" від 20 червня 2018 року (а.с.16), копією договору купівлі-продажу квартири №13 від 23 липня 1996 року, укладеного на Придніпровській товарній біржі, зареєстрованого в БТІ, але нотаріально не посвідченого (а.с. 21, 22), а також копією технічного паспорту на вказану квартиру від 23 липня 1996 року (а.с. 19,20)

15 грудня 2005 року рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська по цивільній справі №2-56/2005 рік (а.с.23) в задоволенні позовних вимог КП "Дніпродзержинськтепломережа" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за теплову енергію та гарячу воду в розмірі 2.026 грн. 50 коп. відмовлено.

Станом на квітень 2018 року по особовому рахунку ОСОБА_1 номер 82798 відкритому на вул.Матросова,45-18 у м.Кам'янське рахується заборгованість в розмірі 45.223 грн.21 коп., що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 5-8).

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу субєкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), повязується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обовязковими для такого субєкта.

У частині першій статті 267 ЦК України закріплено, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Тлумачення частини першої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що оскільки сплив позовної давності не призводить до припинення субєктивного права або інтересу, не припиняється і кореспондуючий обовязок особи.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Аналіз глави 50 ЦК України «Припинення зобовязання» дозволяє стверджувати, що сплив позовної давності не передбачено як підставу припинення зобовязання.

Зважаючи на викладене, відсутні правові підстави списання боргу по оплаті за надані комунальні послуги як на тому наполягав апелянт.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не укладався відповідний договір не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №1875-IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, статтею 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Водночас частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20,21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19 - 21 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Посилання апелянта на те, що послуги з теплопостачання позивачу не надавались, колегія суддів до уваги також не приймає, оскільки будь-яких доказів ненадання відповідачем послуг всупереч ч.3 ст.12 ЦК України суду позивачем не наведено.

За вищенаведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні, судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_2