ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року

м.Суми

Справа №573/476/19

Номер провадження 22-ц/816/4425/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Орлов І. В.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 01 липня 2019 року в складі судді Терещенко О.І., постановлене у м. Білопілля, повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у березні 2019 року, позивач просив суд витребувати шляхом вилучення у ОСОБА_4 автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та технічний паспорт на автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та передати його власнику ОСОБА_1 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником автомобіля марки ЗАЗ 11307, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказує, що ним було видано довіреність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначає, що останні користувалися вказаним автомобілем підшукуючи покупців на нього. Протягом деякого часу зазначені відповідачі інформували позивача про стан розшуку покупців на вказаний транспортний засіб, але згодом перестали відповідати на його телефонні дзвінки. Зазначає, що він намагався повернути зазначений автомобіль або кошти за нього але безрезультатно, після чого скасував видану ним довіреність. Згодом представник позивача звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. Пізніше йому стало відомо, що належний йому автомобіль перебуває у володінні відповідача ОСОБА_4 , дружина якого запропонувала йому в телефонному режимі переоформити на її чоловіка вказаний транспортний засіб в зв`язку з тим, що останній тривалий час ним користується та вважає, що купив його у Фурдило. Пізніше ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що повертати автомобіль не збирається, оскільки сплатив за нього грошові кошти відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 01.07.2019 року позов задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_4 автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) серії НОМЕР_3 , виданий 14.02.2008 року Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області, шляхом їх вилучення та повернення їх власнику ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не звернув уваги, що матеріали справи не містять жодного підпису позивача, а договір між представником позивача адвокатом Собиною П.М. та позивачем в матеріалах справи відсутній і обсяг повноважень представника, який вчиняв всі процесуальні дії не визначено, позиція позивача також не з`ясована. Вказує, що кошти за автомобіль вже було отримано позивачем при оформленні генеральної довіреності. Зазначає, що позивачем, відповідно до наданої ним 04.11.2010 р. довіреності відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уповноважено останніх укладати необхідні при виконанні довіреності правочини з правом отримання грошей по цим правочинам, здійснювати також всі інші юридично значимі дії, пов`язані з цією довіреністю, з правом передоручення повноважень за цією довіреністю іншій особі. Зазначає, що порядок здійснення (реалізації) повноважень по продажу спірного автомобіля дорученням від 04.11.2010 року не передбачено. Крім того, стверджує, що відповідач ОСОБА_2 купив спірний автомобіль у позивача по генеральній довіреності 04.11.2010 року.

Від позивача та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу і також просив скасувати рішення, оскільки продаж автомобіля ОСОБА_4 відбулось у наступного році після придбання у позивача спірного автомобіля за ціною 3300 доларів США у листопаді 2010р., про це він його повідомляв, але через те, що ним при оформленні довіреності позивачу були передані гроші в сумі 3300 доларів США., то гроші отримані від ОСОБА_4 він залишив собі. На протязі 4-х років від нього не було вимоги про повернення йому автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 , позивач і його представник до апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала, а тому вимоги позивача щодо витребування автомобіля та свідоцтва про його реєстрацію є законними і обґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 довіреність від 04.11.2010 року, якою уповноважив кожного з цих відповідачів керувати, здавати в оренду, обмінювати, продавати за ціну і на умовах належний йому транспортний засіб, а саме: автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Також, цією довіреністю позивач уповноважив вказаних відповідачів знімати автомобіль з обліку та оформлювати відповідне свідоцтво про реєстрацію в органах Державтоінспекції, якщо в цьому буде потреба, одержувати транзитні номера тощо. Строк дії довіреності до 04.11.2020р. з правом передоручення.

28.05.2011року відповідач ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 довіреність, якою передовірив в межах строку довіреності і уповноважив останніх керувати автомобілем, що належить позивачу, здавати його в оренду, продавати за ціну і на умовах та на свій розсуд. Також цією довіреністю ОСОБА_4 уповноважено знімати автомобіль з обліку та оформлювати відповідне свідоцтво про реєстрацію в органах Державтоінспекції, якщо в цьому буде потреба, одержувати транзитні номера тощо. (а.с. 62).

З матеріалів справи та пояснень відповідача ОСОБА_2 вбачається, що останнім було передано позивачу грошові кошти в сумі 2700 грн., за видачу генеральної довіреності на вищевказаний автомобіль, що на день видачі довіреності складало 3 300,00 доларів США.

Також, із пояснень відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 грошові кошти за надану йому генеральну довіреність на автомобіль, які у гривневому еквіваленті дорівнюють 3300 доларів США, однак переоформити на себе вищевказаний транспортний засіб, відповідно до наданої йому довіреності не встиг. Вказані обставини ніким в судовому засіданні не спростовувалися.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідач ОСОБА_4 наполягав на виклику позивача в судове засідання для з`ясування цих обставин справи, однак суд першої інстанції відхилив вказане клопотання, притому, що у позові останній вказує, що ним було видано довіреність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для користування та підшукування покупців на нього і протягом деякого часу зазначені відповідачі інформували позивача про стан розшуку покупців на вказаний транспортний засіб, але згодом перестали відповідати на його телефонні дзвінки.

Отже, позивач визнає, що після надання довіреності відповідачам Фурдило, останні його повідомляли про стан розшуку покупців на автомобіль і ця обставина не спростовує показання ОСОБА_6 щодо обізнаності позивача про надання довіреності ОСОБА_4 на право самостійного керування автомобілем позивача, який на даний час у нього і знаходиться.

З обставин встановлених судом першої інстанції також вбачається, що 02.02.2015 року позивач подав до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Зіньковського І.М. заяву про відкликання виданої ним довіреності від 04.11.2010 року, про що 10.02.2015 повідомив відповідача ОСОБА_3 та висунув вимогу до останнього про повернення належного йому автомобіля. Однак, в матеріалах справи відсутні відомості стосовно того, що позивач пред`являв вимогу щодо повернення автомобіля відповідачу ОСОБА_4 або ОСОБА_2 , який передав його по довіреності за грошові кошти відповідачу ОСОБА_4 , притому, що йому було достовірно відомо те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за різними адресами. Крім того, позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що будь - ким з відповідачів, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було отримано повідомлення про відкликання ним довіреності.

Також, представлений позивачем лист за підписом приватного нотаріуса, який оформляв у позивача заяву від 22.02.2015р. про скасування довіреності на право керування та розпорядження його автомобілем і був адресований тільки відповідачам Фурдило та МРЕВ ДАІ не доводить факту відправлення цього листа відповідачам, як і не доводить того, що цей лист було отримано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Крім того, не доведено обставин щодо отримання звернення про скасування довіреності ОСОБА_3 і копії особистого звернення позивача на ім`я ОСОБА_3 , оскільки ці звернення не містять ознак їх відправлення та отримання останнім.

Отже, позивачем не надані переконливі докази щодо негайного повідомлення ним своїх представників, а також відомих йому третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно зі ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне також зауважити про те, що позивач ОСОБА_1 жодного разу не з`явився в судове засідання та не спростував і не заперечив факти отримання ним грошових коштів від ОСОБА_2 за проданий автомобіль. Крім того, позивач починаючи з 04.11.2010 року по 02.02.2015 року жодного разу не звернувся до відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою надати йому звіт про виконання доручення щодо продажу його транспортного засобу, а також за цей період жодного разу не поцікавився про долю свого автомобіля, що з урахуванням не спростованих фактичних даних про отримання позивачем грошових коштів від відповідача за переданий автомобіль, може свідчити про укладання ним удаваного правочину - доручення, замість насправді вчиненого купівлі - продажу транспортного засобу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас всупереч ст. 81 ЦПК України позивач не надав жодних доказів на спростування вказаних обставин.

Однак, судом першої інстанції не було перевірено вказані обставини справи, що мають суттєве значення, а тому зроблено передчасний висновок про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на недоведеність позивачем порушення його прав з боку відповідачів.

Відповідно п. 6.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 повідомлення особи, яка видала довіреність, представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності може бути оформлено нотаріусом згідно з цим Порядком шляхом передавання відповідної заяви.

Згідно з главою 20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 нотаріус передає заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам на підставі усного звернення заінтересованих осіб, якщо вони не суперечать закону і не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено наступний порядок передачі заяв фізичних та юридичних осіб: заяви подаються нотаріусу належним чином оформлені і не менше ніж у двох примірниках, один з яких пересилається поштою зі зворотним повідомленням або особисто передається адресатам під розписку. Зазначені заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. Відповідно до п. 4 Порядку, на прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви. У свідоцтві викладається зміст одержаної на заяву відповіді або зазначається, що відповідь у встановлений у заяві строк не надійшла. Передача заяви та видача свідоцтва про передачу заяви є самостійними нотаріальними діями і реєструються в реєстрі нотаріальних дій під окремими номерами.

З огляду на це, колегія суддів зазначає, що на зворотному боці вчинених позивачем у нотаріуса заяв про відкликання довіреності відсутні розписки чи зворотні повідомлення про їх одержання. Крім того, в матеріалах справи також відсутнє свідоцтво про передачу заяви, яке є доказом направлення відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нотаріусом вказаних повідомлень та доказом їх одержання адресатами.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частинах першій, другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

Як визначено у ст. 240 цього Кодексу представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з ч. 3 ст.244ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 244 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

За правилами ч. 3 ст. 249 ЦК України права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинена.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діючи в рамках повноважень визначених довіреністю та строку її дії, передаючи автомобіль відповідачу ОСОБА_4 діяли добросовісно, а тому не порушували прав позивача. Однак, судом першої інстанції, не було перевірено суті укладеного між сторонами правочину та не було належним чином з`ясовано всі фактичні обставини справи, зокрема, щодо негайного повідомлення своїх представників та відомих йому третіх осіб про скасування довіреності щодо уповноваження на продаж його автомобіля та передачі у користування і розпорядження Також суд першої інстанції не застосував положення ст. 249 ЦК України, яка визначила права та обов`язки щодо третіх осіб, які виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, і які зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників.

Вимоги позивача про витребування спірного автомобіля шляхом вилучення у відповідача ОСОБА_4 , у якого на даний час це авто перебуває ґрунтуються на приписах статей 399, 400 ЦК України.

Статтею 317 ЦК України закріплено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частинами 1, 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власник реалізує своє право власності на власний розсуд і власність зобов`язує.

За ст. 399 цього Кодексу право володіння припиняється у разі:1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 400 цього Кодексу обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності чи інше право або яка є добросовісним володільцем. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

На підставі наведених норм матеріального права, колегія суддів визнає, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним володільцем автомобіля позивача, який було передано йому іншим представником ОСОБА_2 на підставі діючої довіреності, але через недотримання позивачем визначеного вище законом порядку негайного повідомлення про скасування ним довіреності, усіх йому відомих своїх представників, довіреність зберігає чинність для представника ОСОБА_4 , який не знав і не міг знати про її скасування. Скасування довіреності має юридичне значення для представників і третіх осіб лише в тому випадку, якщо вони були сповіщені про це, а умовами довіреності строк володіння авто ОСОБА_4 визначений до 04.11.2020р.

Цивільні права щодо власності врегульовані нормами ЦК України, які визначають, що власність зобов`язує (ч.4 ст. 319 ЦК України). Незважаючи на те, що представництво є одностороннім правочином, норми Цивільного кодексу України вимагають власника майна його виконання з дотриманням процесу скасування довіреності, визначеного ст. 249 ЦК України щодо повідомлення своїх представників у законний та належний спосіб.

Власник має право вимагати повернення майна, яке передане ним представникові за довіреністю у законне володіння, у разі скасування довіреності і з дотриманням порядку негайного повідомлення про це своїх представників.

ОСОБА_4 не набув право власності на цей автомобіль, оскільки не довів законних підстав переходу до нього права власності на цей автомобіль і в межах дії довіреності від 04.11.2011 має право ним володіти. Його доводи про те, він купив у ОСОБА_2 автомобіль, що належить позивачу, на законних підставах не ґрунтуються на законі і в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та не застосування норм матеріального права, який підлягає застосуванню на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 01 липня 2019 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування автомобіля відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

І.В. Орлов