Провадження № 2/161/221/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Козак О.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з частини житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з частини житлового будинку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить 7/10 частин житлового будинку №118В по вул. Ковельській в м. Луцьку згідно договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області та зареєстрований в реєстрі за №625.

Вказує, що до набуття нею права власності на вказану частину будинку, будинок належав двом співвласникам ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Ними було облаштовані окремі входи до свої часток у житловому будинку і станом на 2000 рік їм були видані дві окремі будинкові книги із зазначенням квартир та в обчислювальному центрі були відкриті два особових рахунки із зазначенням квартири, зокрема: квартира №2 і №3 значилася за ОСОБА_8, №1 і №4 за ОСОБА_9

Набувши у власність на підставі договору дарування частину житлового будинку, вона виготовила нову будинкову книгу на своє імя, однак без зазначення квартири та в подальшому 24.04.2018 року зареєструвалась разом зі своїми неповнолітніми дітьми.

Зазначає, що при набутті права власності на частину житлового будинку, попереднім власником її було повідомлено, що у вказаній частині будинку окрім самого власника ОСОБА_8 також зареєстровані відповідачі.

Однак, відповідачі не є членами її сімї, жодний догові найму житлового приміщення ні в усній, ні в письмовій формі між ними не укладався, а тому вважає, що останні проживають у належній їй частині житлового будинку без будь-яких правових підстав.

Крім того, 28.08.2018 року в обчислювальному центрі вона дізналась, що 11.06.2018 року за адресою квартир №2 і № 3 в будинку №118В по вул. Ковельській в м. Луцьку було зареєстровано малолітню дитину відповідача ОСОБА_10 ОСОБА_6.

Разом з тим, на час реєстрації дитини, вона була власником частини будинку і згоди на це вона не надавала, як і будь-яких правовстановлюючих документів.

Вважає, що відповідачі перешкоджають у користуванні належною їй на праві власності нерухомістю, а також самовільно без її згоди розпоряджаються нею на власний розсуд.

У звязку з чим, просить усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві приватної власності 7/10 частинами житлового будинку №118В (квартири №2, 3) по вул. Ковельській в м. Луцьку шляхом виселення з них відповідачів без надання іншого житла та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявився по невідомій суду причині, хоча про час та місце слухання справи викликався судом належним чином.

Представник третьої особи служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні також просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом зясовано, що ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить 7/10 частин житлового будинку №118В по вул. Ковельській в м. Луцьку, що підтверджується договором дарування від 28.03.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області та зареєстрований в реєстрі за №625 (а.с. 9) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ч. 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених ст. 346 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Системний аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Отже, право власника квартири та членів його сім'ї користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Разом з тим, с. 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, представником позивача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не представлено суду доказів належності позивачу відокремлених чи іншим чином виділених жилих приміщень (кімнат) і яких саме, оскільки із представленого договору дарування та інших матеріалів справи цього встановити не надається можливим, а тому, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Визначення в згаданому договорі ідеальної частки без зазначення та виділення її в натурі унеможливлює здійснення позивачем її права на судовий захист з наведених вище підстав.

Таким чином, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з частини житлового будинку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк

Повний текст рішення складений 30.01.2019 року.