КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/240/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Київ

справа № 752/2787/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ ГРУП Україна», яка подана представником ГороховськоюАльоною Олександрівною, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва, ухвалене у складі судді Мирошниченко О.В., від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

22 лютого 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила зобов'язати відповідача ТОВ «КСТ Груп Україна» нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за період з 31.12.2015 року по 15.02.2016 року включно за час вимушеного прогулу у розмірі 6000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

У червні 2016 року позивач збільшила позовні вимоги та просила суд зобов'язати ТОВ «КСТ Груп Україна» виплатити позивачу:

- компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 31 грудня 2015 року по 15 лютого 2016 року у розмірі 7567 грн. 21 коп.;

- заробітну плату за грудень 2015 року у розмірі 4849 грн. 04 коп.;

- компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 липня 2013 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 9646 грн. 20 коп.;

- стягнути з ТОВ «КСТ Груп Україна» користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що з 01.07.2013 року працювала на посаді менеджера ТОВ «КСТ Груп Україна». 30 грудня 2015 року вона звернулась із заявою про звільнення згідно з ст. 38 КЗпП України ( за власним бажанням) та за домовленістю з відповідачем 2 тижні не відпрацьовувала. 30 грудня 2015 року вона звернулась до відповідача з проханням видати трудову книжку та здійснити повний розрахунок по заробітній платі та невикористаній відпустці, проте їй було відмовлено у видачі трудової книжки та розрахунку. З 31 грудня 2015 року вона перестала виходити на роботу та щодня телефонувала на підприємство, щоб дізнатись, коли буде виплачено розрахунок та видана трудова книжка.

З метою захисту своїх право вона звернулась до адвоката, який 04 лютого 2016 року звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо дати та підстав звільнення ОСОБА_3 з роботи, видачі їй трудової книжки та проведення остаточного розрахунку. Станом на час пред'явлення позову відповідь на запит не надійшла, натомість рекомендованим листом 15 лютого 2016 року була надіслана трудова книжка.

Станом на час звернення до суду з позовом заробітна плата за грудень 2015 року позивачу не виплачена, а також не проведено остаточний розрахунок при звільненні.

У заяві про збільшення позовних вимог позивач ОСОБА_3 зазначила, що на вимогу головного бухгалтера ОСОБА_4 в день звільнення - 30.12.2015 року позивач передала їй банківську картку, повідомила пін-код, коштів на цій картці не було, оскільки 22.12.2015 року вона витратила останні кошти, що на ній були.

31 грудня 2015 року позивач не вийшла на роботу, але в цей же день відповідно до виписки АТ «Укрсиббанк» за картковим рахунком за період з 01.12.2015 року по 31.01.2016 року на її зарплатну картку 30 грудня 2015 року було зараховано заробітну плату у розмірі 9791 грн. 86 коп.

31 грудня 2015 року з цієї картки невідомо ким та куди були перераховані кошти на інший рахунок «Грошовий переказ «За мить» у розмірі 9 000 грн. У січні також були незрозумілі переміщення з картки. Таким чином, оскільки банківську картку вона передала головному бухгалтеру товариства, то заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку фактично нею отримані не були.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково: зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» виплатити ОСОБА_3:

- компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2015 року по 15.02.2016 року у розмірі 7567 грн. 21 коп.;

- заробітну плату за грудень 2015 року у розмірі 4849 грн. 04 коп.;

- компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.07.2013 року по 31.12.2015 року у розмірі 9646 грн. 20 коп.

Стягнуто з ТОВ «КСТ Груп Україна» на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди на суму 3000 грн., а на користь держави - судовий збір у розмірі 1278 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ТОВ «КСТ Груп Україна» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права

Вказувала, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати в розмірі 4849 грн. 04 коп. та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9 646 грн. 20 коп. суд безпідставно та необґрунтовано прийняв до уваги голослівні твердження позивача про те, що вона віддала свою зарплатну картку бухгалтеру та повідомила їй пін-код від картки.

При цьому суд безпідставно керувався п. 11.8 Правил ( договірних умов) комплексного розрахунково-касового обслуговування фізичних осіб - клієнтів АТ «УкрСиббанк», відповідно до якого суд зробив необґрунтований висновок, що перерахування залишків грошових коштів з рахунку на відповідний внутрішньобанківський рахунок можливо виключно у разі закриття рахунку ( розірвання договору). Суд зробив безпідставний висновок, що оскільки грошові кошти з картки позивача були перераховані на внутрішньобанківський рахунок, то доступу у позивача до нього немає.

Проте відповідно до договору на обслуговування банківського рахунку та п. 4.4.14 вищезгаданих Правил передбачено обов'язок власника банківської картки не розголошувати ПІН-код та CVV2/CVC2 код та інші реквізити картки, не передавати картку в користування третім особам, а також не повідомляти зазначені дані.

Користуватися власною банківською карткою, на яку перераховується заробітна плата, списувати кошти з рахунку може лише власник картки, тобто позивач.

Відповідно до виписок банку про перерахування заробітної плати, заробітна плата позивача за грудень та компенсація невикористаної відпустки були перераховані позивачу на картковий рахунок, відкритий в АТ «Укрсиббанк».

Також вказані обставини доводяться доказами, що є в матеріалах справи: оборотно-сальдовою відомістю про нарахування заробітної плати позивачу; відомістю про нарахування заробітної плати, розрахунково-платіжною відомістю працівника за грудень 2015 року, банківською випискою по виплаті заробітної плати та інших виплат; відомістю про нарахування компенсації за невикористану відпустку.

Стягнення компенсації за час затримки видачі трудової книжки представник відповідача також вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки відповідно до запису в журналі обліку трудових книжок позивач отримала трудову книжку 31 грудня 2015 року та розписалась за неї.

Копія рекомендованого повідомлення, на яке посилається позивач і вказує, що воно є підтвердженням направлення трудової книжки відповідачем позивачу у лютому 2015 року, не може бути належним доказом, оскільки не можливо встановити, що за цим повідомленням була відправлена саме трудова книжка. Крім того, рекомендоване повідомлення адресоване на ім'я відповідача, тому долучення копії повідомлення позивачем приводить до висновків, що позивач самостійно відправила і отримала цей лист і у неї залишився оригінал рекомендованого повідомлення, оскільки інших пояснень, яким саме чином позивач змогла надати копію рекомендованого повідомлення про вручення їй поштового відправлення, немає. Оскільки жодних прав позивача відповідачем порушено не було, то і стягнення моральної шкоди також відповідач вважає необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом № 12 від 01.07.2013 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу на посаді менеджера ТЕД на автотранспорті ТОВ «КСТ Груп Україна» ( а.с. 43, т.1).

Наказом відповідача № 11 від 30.12.2015 року звільнено ОСОБА_3 з посади менеджера ТЕД на автотранспорті ТОВ «КСТ Груп Україна» з 31.12.2015 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України ( а.с. 53, т. 1). Матеріалами справи встановлено, що останнім робочим днем позивача на підприємстві було 30 грудня 2015 року, при цьому матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_3 копії наказу про звільнення від 30 грудня 2015 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що трудова книжка всупереч вимог ст. 47 КЗпП України, була отримана нею не в день звільнення, а направлена відповідачем поштою та отримана позивачем 15 лютого 2016 року.

На спростування даної обставини представник відповідача посилався на надану до суду копію витягу з книги обліку трудових книжок.

Заперечуючи належність позивачу підпису про отримання трудової книжки 31 грудня 2015 року у книзі обліку трудових книжок, 24 квітня 2017 року позивачем було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року клопотання позивача було задоволено та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконаний підпис у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «КСТ Груп Україна» у графі «розписка працівника в отриманні трудової книжки» про отримання ОСОБА_3 трудової книжки 31 грудня 2015 року, порядковий номер 32, ОСОБА_3 чи іншою особою (копія витягу із книги міститься на а.с. 133, зворот)».

Тією ж ухвалою суду від 24.05.2017 року зобов'язано ТОВ «КСТ Груп Україна», за відповідною вимогою експертів, надати Голосіївському районному суду м. Києва оригінал книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «КСТ Груп Україна», для передачі до експертної установи. Копію ухвали отримано відповідачем 26.06.2017 року

Однак, ні на вимогу експерта, ні неодноразові вимоги суду першої інстанції оригінал книги обліку руху трудових книжок відповідачем ТОВ «КСТ Груп Україна» наданий не був.

Оскільки судово-почеркознавча експертиза була призначена судом саме для з'ясування обставини, на яку посилалась позивач, а саме, що підпис про отримання трудової книжки 31.12.2015 року їй не належить та нею не виконувався, а відповідач ухилився від подання експерту об'єкту дослідження - оригіналу книги обліку руху трудових книжок відповідача, без якої провести експертизу неможливо, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність, передбачених ст. 109 ЦПК України, підстав для визнання факту, для з'ясування якого ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2017 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, а саме, що підпис у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «КСТ Груп Україна» у графі «розписка працівника в отриманні трудової книжки» про отримання ОСОБА_3 трудової книжки 31 грудня 2015 року, порядковий номер 32, виконано не ОСОБА_3

Враховуючи, що трудова книжка не була видана позивачу в день її звільнення, а направлена поштою та отримана позивачем 15 лютого 2016 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, тобто з 31 грудня 2015 року по 15 лютого 2016 року, в сумі 7567 грн. 21 коп.

З висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки колегія суддів погоджується, вважає його таким, що відповідає обставинам справи, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.

Відповідно до вимог ст. 47 КзПП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що трудова книжка була вручена особисто ОСОБА_3 31 грудня 2015 року під розписку, а потім позивач, бажаючи незаконно та безпідставно збагатитися за рахунок відповідача, сама відправила поштою на свою домашню адресу належну їй трудову книжку, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки зазначені обставини не доведені належними та допустимими доказами.

Судом першої інстанції правильно не було прийнято до уваги копію витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «КСТ Груп Україна», оскільки належність підпису про отримання трудової книжки позивач заперечила, заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке судом було задоволено, проте відповідач ухилився від надання на дослідження оригіналу книги обліку руху трудових книжок, внаслідок чого проведення експертизи стало неможливим.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 лютого 2016 року із адвокатським запитом на адресу директора ТОВ «КСТ Груп Україна» звернувся адвокат Данилов Ю.В., який у зв'язку з наданням правової допомоги ОСОБА_3 у справі про повернення трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, просив надати інформацію щодо роботи на підприємстві позивача та чи була ОСОБА_3 у день звільнення видана трудова книжка; у разі якщо трудова книжка повернута не була, то які були вжиті заходи щодо її повернення. Зазначений запит було отримано відповідачем 08 лютого 2016 року ( а.с. 4-6).

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ТОВ «КСТ Груп Україна» 08 лютого 2016 року було надіслано на домашню адресу ОСОБА_3 трудову книжку, яку позивач отримала під розписку 15 лютого 2016 року ( а.с. 8, т. 1).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивач сама собі надіслала отриману нею 31 грудня 2015 року трудову книжку, колегія суддів вважає припущенням, оскільки жодними доказами вказана обставина не підтверджена, а звернення позивача з даним позовом до суду безпосередньо після отримання поштою трудової книжки та відсутність у матеріалах справи належних доказів її вручення позивачу у день звільнення, на думку колегії суддів, підтверджує обставину щодо несвоєчасної видачі працівнику трудової книжки.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо дотримання судом вимог закону про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, встановлено, що в рішенні суду не наведено розрахунків, з яких виходив суд, визначаючи суму середнього заробітку в розмірі 7567 грн. 21 коп.

Враховуючи, що у зазначеній частині позовні вимоги задоволено, а позивачем при здійсненні розрахунку прийнято до уваги отриману нею заробітну плату за грудень 2015 року на суму 4994 грн. 70 коп., колегія суддів вважає, що судом не було у повному обсязі дотримано вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та не враховано п. 2 Порядку, відповідно до якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період

Враховуючи викладені вимоги, середньоденна заробітна плата позивача повинна розраховуватись наступним чином: заробітна плата за жовтень 2015 року ( 22 робочі дні) - 4937 грн. 26 коп. + заробітна плата за листопад 2015 року ( 21 робочий день) - 4937 грн. 26 коп. = 9874 грн. 52 коп.; 9874 грн. 52 коп. / 43 робочі дні = 229 грн. 64 коп. Виходячи із кількості робочих днів вимушеного прогулу ( затримки видачі трудової книжки) з 31 грудня 2015 року по15 лютого 2016 року - 31 та розміру середньоденної заробітної плати - 229 грн. 64 коп., сума середнього заробітку за вказаний період становить 7118 грн. 84 коп.

Відповідно до п. 3 Порядку, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Враховуючи викладені обставини, рішення у вказаній частині підлягає зміні - зменшенню суми середнього заробітку до 7118 грн. 84 коп. та вказівки про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів, у зв'язку з чим резолютивну частину рішення необхідно викласти у наступній редакції : стягнути з ТОВ «КСТ Груп Україна» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 31 грудня 2015 року по 15 лютого 2016 року в сумі 7118 грн. 84 коп., з утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Задовольняючи позовні вимоги про зобов'язання ТОВ «КСТ Груп Україна» виплатити ОСОБА_3 заробітну плату за грудень 2015 року у розмірі 4849 грн. 04 коп. та компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 липня 2013 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 9 646 грн. 20 коп., суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 зазначених належних їй виплат при звільненні не отримувала.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що банківська операція з перерахунку коштів з карткового рахунку №6627 (рахунок позивача для виплати заробітної плати) у розмірі 9000 грн. на внутрішньобанківський рахунок № 199 АТ «УкрСиббанк», здійснена 31.12.2015 року, пов'язана із тією обставиною, що у період з 30 по 31 грудня 2015 року картковий рахунок позивача було закрито, внаслідок чого у відповідності до п. 11.8 Правил (договірних умов) комплексного розрахунково-касового обслуговування фізичних осіб - клієнтів АТ «УкрСиббанк», залишок грошових коштів було перераховано на внутрішньобанківський рахунок АТ «УкрСиббанк», який не належать до клієнтських рахунків, а відповідно і доступу у позивача до вказаного рахунку не було.

Наведені обставини, на думку суду першої інстанції, підтверджують доводи позивача про те, що зарплатна картка нею була передана в бухгалтерію підприємства, та доступу до зарплатної картки з 30.12.2015 року позивач не мала.

Проте з даними висновками колегія суддів не погоджується, оскільки обставини справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними.

Як вбачається з розрахунково-платіжної відомості працівника ОСОБА_3 за грудень 2015 року, їй нараховано: посадовий оклад - 4500 грн., індексація заробітної плати - 494 грн. 70 коп., відпускні - 9646 грн. 20 коп., всього - 14640 грн. 90 коп. Видано аванс за 1 половину місяця - 1888 грн. 59 коп. Утримано: внески до Пенсійного фонду - 527 грн. 07 коп., податок на доходи фізичних осіб - 2433 грн. 38 коп. Належить до видачі - 9791 грн. 86 коп. ( а.с. 47, т. 1).

З викладеного слідує, що судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за грудень 2015 року було, зокрема, безпідставно стягнуто суму у розмірі 1888 грн. 59 коп., яку було виплачено ОСОБА_3 відповідачем як аванс, що підтверджується наданим позивачем доказом - випискою за картковим рахунком клієнта АТ «Укрсиббанк», відповідно до якої сума в розмірі 1888 грн. 59 коп. була зарахована на картковий рахунок позивача 16 грудня 2015 року та в подальшому частина суми була отримана ОСОБА_3 готівкою в банкоматі, частина - використана для оплати товарів та послуг ( а.с. 64- 65, т.1).

Щодо коштів, які підлягали виплаті, у розмірі 9 791 грн. 86 коп. та становлять іншу частину заробітної плати за грудень 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку, за вирахуванням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та внеску до Пенсійного фонду, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до виписки з карткового рахунку НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_3 в АТ «Укрсиббанк», зазначена сума в розмірі 9 791 грн. 86 коп. була зарахована на рахунок 30 грудня 2015 року, опис операції - зарахування заробітної плати та виплат прирівняних до неї. 31 грудня 2015 року з даного карткового рахунку було здійснено грошовий переказ «За мить» в розмірі 9000 грн., та списано комісію за грошовий переказ - 45 грн. ( а.с. 64, т. 1).

Як вбачається з договору-анкети на відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківських рахунків фізичної особи, що був укладений 05 вересня 2013 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, як фізичною особою, банк відкриває клієнту та обслуговує на умовах тарифного плану «START» рахунок НОМЕР_2, який використовується згідно з режимом рахунку, встановленим законодавством, договором та тарифами для виконання операцій з використанням банківської платіжної картки.

Відповідно до п.3.1 вказаного договору ОСОБА_3 отримала у непошкодженому вигляді картку терміном дії до 30.09.2018 року та ПІН-конверт до зазначеної картки. Підписанням цього договору ОСОБА_3 засвідчила, що особисто ознайомлена з Правилами та Тарифами банку, що розміщені для ознайомлення на відповідному сайті.

З викладеного вбачається, що відповідач ТОВ «КСТ Груп Україна» не є стороною даного договору, жодних прав та обов'язків за договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, не набував.

Відповідно до п. 3.1.4 «Правил (договірних умов) відкриття та комплексного розрахунково-касового обслуговування банківських рахунків фізичних осіб в АТ «УкрСиббанк», користуватися карткою має право лише її держатель.

Пунктом 3.2.2.1 Правил передбачено, що умовою видачі готівки за карткою через банкомат є правильне введення ПІН.

Пунктом 4.3.1 Правил визначено, що клієнт має право самостійно розпоряджатись коштами на своїх рахунках з дотриманням вимог та обмежень, встановлених законодавством, режимом рахунків та умовами договору.

При цьому згідно з п.4.4.14 клієнт банку зобов'язаний не розголошувати ПІН та CVV2/CVC2-код, інші реквізити картки та не передавати картки в користування третім особам, а також не повідомляти їм зазначені вище дані. Дозволяється повідомляти третім особам номер картки та термін її дії виключно для проведення вказаними особами переказу коштів з власного рахунку на картковий рахунок клієнта.

Враховуючи вищевикладені умови укладеного позивачем з банком договору, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивача на те, що вона на вимогу головного бухгалтера передала їй свою банківську картку, вважаючи її власністю підприємства, а також повідомила ПІН-код для користування картковим рахунком та розпорядження коштами.

Як вбачається з п. 2.3.3 договору-анкети від 05 вересня 2013 року, ОСОБА_3 замовила підключення послуги StarSMS для надходження на вказаний нею номер телефону НОМЕР_1 SMS-повідомлень по операції по рахунку, у тому числі зарахування заробітної плати. Таким чином, 30 грудня 2015 року позивач була повідомлена про зарахування їй на картковий рахунок заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки.

Як вбачається з виписки за картковим рахунком, 11 січня 2015 року за ініціативою клієнта було змінено обслуговуюче відділення, а 19 січня 2016 року було отримано готівкою в касі банку 532 грн. ( а.с. 64)

Разом з тим, відповідно до п.3.2.2.1 Правил при отриманні готівки клієнтом у пункті видачі готівки (відділенні Банку) за допомогою картки, для здійснення авторизації необхідна наявність документа, що посвідчує особу (паспорт, або тимчасове посвідчення, що підтверджує особу громадянина України, або посвідка на тимчасове/постійне проживання).

Таким чином, враховуючи, що відповідно до виписки з карткового рахунку, 19 січня 2016 року з даного карткового рахунку було знято готівкою 532 грн. в касі банку, та при виконанні зазначеної операції є необхідним пред'явлення документа, що посвідчує особу, пояснення позивача про передачу нею банківської картки 30 грудня 2015 року головному бухгалтеру відповідача з повідомленням їй ПІН-коду, колегія суддів також вважає неспроможними.

Відповідно до п. 3.2.4.1 Правил, у разі втрати контролю над карткою (неповернення картки банкоматом та інші випадки, за яких клієнт не може здійснити контроль над карткою) або її незаконного використання іншими особами (крадіжка тощо), клієнт/держатель зобов'язаний негайно повідомити про це Банк шляхом звернення до StarContact, при цьому клієнт/держатель картки обов'язково повинен повідомити персональні дані згідно з п.4.3.21., та не пізніше 3 (трьох) робочих днів після усного повідомлення підтвердити у письмовому вигляді свою заяву та бажання (або відмову) у постановці картки у стоп-лист.

Однак жодних доказів вчинення відповідних дій позивачем суду не надано.

Висновки суду першої інстанції про те, що з 30 грудня 2015 року позивач не мала доступу до власної банківської картки і про це свідчить здійснення грошового переказу «За мить» на суму 9000 грн., яка в подальшому була зарахована на внутрішньобанківський рахунок, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодними належними та допустимими доказами такі висновки не підтверджуються.

Також безпідставними є висновки суду про те, що картковий рахунок позивача 30-31 грудня 2015 року було закрито, про що свідчать перерахування грошових коштів з рахунку на відповідний внутрішньобанківський рахунок.

Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_3 в АТ «Укрсиббанк», 31 грудня 2015 року з даного карткового рахунку було здійснено грошовий переказ «За мить» в розмірі 9000 грн. ( а.с. 64, т. 1).

Як вбачається з відповіді АТ «Укрсиббанк» на виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 09.06.2016 року операція з перерахунку коштів з карткового рахунку НОМЕР_2 у розмірі 9000 грн. проводилась власником рахунку дистанційно, за допомогою системи віддаленого доступу до рахунку. Кошти були перераховані на рахунок НОМЕР_3 ( який є внутрішньобанківським рахунком АТ «Укрсиббанк») в національній валюті для виплати переказу отримувачу ОСОБА_6

Відповідно до інформації, що розміщена на офіційному сайті АТ «Укрсиббанк», грошові перекази «За мить» - це внутрішні перекази між відділеннями Укрсиббанк, що дозволяють з мінімальними витратами здійснювати перекази національної валюти в межах України та миттєво отримувати кошти після здійснення переказу.

Посилання суду на п.11.8 Правил (договірнихумов) відкриття та комплексного розрахунково-касового обслуговування банківських рахунків фізичних осіб в АТ «УкрСиббанк є безпідставним, оскільки зазначеним пунктом врегульовано інші правовідносини, а саме: рахунки можуть бути закриті за ініціативою банку, зокрема, у випадку відсутності руху та/або залишку коштів на рахунках клієнта протягом 6 (шести) місяців поспіль, та/або у разі прострочення клієнтом сплати періодичної комісії протягом 6 (шести) місяців поспіль, за умови відсутності ліміту овердрафту на картковому Рахунку Клієнта, та/або неможливості обслуговування рахунку з технічних причин.

Відповідно до п.11.8 Правил порядок блокування карток та відключення/припинення сервісів за Договором зазначається в письмовому повідомленні. Клієнт зобов'язується погасити заборгованість за договором у термін, зазначений Банком у письмовому повідомленні, у тому числі заборгованість за страховими платежами, передбаченими п. 7.10. Правил, що належать до сплати до кінця дії страхового полісу. Банк закриває всі Рахунки клієнта, які відкриті за договором, та/або договір вважається розірваним у термін, зазначений у письмовому повідомленні Банку, при цьому всі наявні залишки коштів за рахунками перераховуються на відповідний внутрішньобанківський рахунок і можуть бути отримані клієнтом за його першим зверненням з урахуванням вимог законодавства.

Таким чином, враховуючи, що 31 грудня 2015 року держателем банківської картки було здійснено грошовий переказ на суму 9000 грн., а в подальшому - знято готівкою кошти в сумі 532 грн. в касі банку - у суду першої інстанції були відсутні будь-які правові підстави вважати, що картковий рахунок ОСОБА_3 було закрито з підстав, визначених у п.11.8 Правил.

За викладених обставин, колегія суддів, дійшла висновку, що наявними у матеріалах справи доказами відповідачем підтверджено виплату позивачу ОСОБА_3 заробітної плати за грудень 2015 року та компенсації невикористаної відпустки за період роботи з 01 липня 2013 року по 31 грудня 2015 року, отже, позовні вимоги у цій частині є недоведеними.

Тому рішення суду у викладеній частині підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в повному обсязі у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за грудень 2015 року та компенсації за невикористану відпустку.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем трудових прав позивача завдало їй негативних емоцій та переживань, порушення її звичного способу життя, необхідності звернення до суду за захистом порушеного права.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині, вважає їх законними і обґрунтованими, а розмір відшкодування моральної шкоди - таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на відсутність доказів про заподіяння позивачу такої шкоди, відсутність факту порушення прав позивача відповідачем, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за змістом ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Враховуючи, що судом встановлено факт порушення роботодавцем прав ОСОБА_3 у зв'язку з несвоєчасною видачею їй трудової книжки, що стало підставою для звернення за правовою допомогою, а в подальшому - до суду, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках позивача, дійшов вірного висновку про заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-23цс12, Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у цій частині, а тому оскаржуване рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди слід залишити без змін.

Також обґрунтованим є висновок про стягнення судового збору з відповідача на користь держави, враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачувала.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» виплатити ОСОБА_3 заробітну плату за грудень 2015 року та компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 липня 2013 року по 31 грудня 2015 року, ухвалити в цій частині нове судове рішення:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» про зобов'язання виплатити заробітну плату за грудень 2015 року та компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 липня 2013 року по 31 грудня 2015 року - відмовити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року - змінити в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, виклавши рішення у цій частині в наступній редакції:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 31 грудня 2015 року по 15 лютого 2016 року в сумі 7 118 грн. 84 коп., з утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

ЧобітокА.О.