ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 537/5192/16-ц

провадження № 61-32637св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Хіневича В. І., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Лобова О. А., Мартєва С. Ю., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 14 квітня 2012 року ОСОБА_1 став клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Підписанням анкети-заяви він засвідчив свою згоду на те, що ця анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

На виконання договору відповідач отримав кредитну карту із встановленим на нею кредитним лімітом у розмірі 25 000 гривень, за користування яким підлягали сплаті проценти.

Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що банк може в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, а також розмір процентів за користування кредитом.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 використав кредитні кошти, проте не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 21 серпня 2016 року має заборгованість у розмірі 53 840,30 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 24 071,80 гривень, заборгованість за процентами - 7 408,04 гривень, заборгованість за пенею - 19 320,45 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 2 540,01 гривень (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 53 840,30 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 квітня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 10 вересня 2015 року невстановлена особа ініціювала збільшення кредитного ліміту за картковим рахунком відповідача до 25 000 гривень і цього ж дня через електронну платіжну систему «Portmone» здійснила чотири платежі на цю суму, про що ОСОБА_1 повідомив банк і просив заблокувати його карту, з огляду на що немає правових підстав для нарахування і стягнення з відповідача заборгованості.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 квітня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про недоведеність ініціювання платежів на загальну суму 25 000 гривень ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для стягнення з нього цієї заборгованості із нарахованим на неї процентами і штрафними санкціями, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просилорішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вказує, що згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, до яких приєднався відповідач, банк має право самостійно на власний розсуд змінювати розмір встановленого на кредитну карту кредитного ліміту.

На думку заявника, у справі достатньо доказів, які підтверджують, що відповідач користувався кредитною картою, тому немає правових підстав для відмови у стягненні із нього заборгованості.

Заявник зазначає, що операції за кредитною картою ОСОБА_1 10 вересня 2015 року проведені із авторизацією платника у платіжній системі шляхом введення номера карти, терміну її дії, CVV-коду, а також динамічного пароля, направленого на телефонний номер відповідача, тому банк не несе відповідальності за ці транзакції.

Вважає недоведеним твердження відповідача про необізнаність щодо спірних грошових переказів, оскільки судам надано докази надходження на його телефонний номер СМС -повідомлень із одноразовим паролем (кодом авторизації).

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

14 квітня 2012 року банк видав ОСОБА_1 кредитну карту «Універсальна» № НОМЕР_2 , на яку встановлено кредитний ліміт 0 гривень. На вказаній кредитній карті обліковувалися особисті грошові кошти відповідача і до 10 вересня 2015 року кредитний ліміт за картою не збільшувався.

10 вересня 2015 року о 18 годині 19 хвилин за кредитною картою № НОМЕР_2 збільшено кредитний ліміт з 0 гривень до 25 000 гривень. Згідно з даними АТ КБ «ПриватБанк» вказану операцію здійснено на сайті банку Limit.pb.ua за заявкою клієнта.

Доказів того, що збільшення кредитного ліміту дійсно відбулося за заявою чи за згодою держателя карти ОСОБА_1 , позивач не надав, як і доказів повідомлення останнього про таку операцію у день її проведення.

У подальшому 10 вересня 2015 року у період з 18 години 25 хвилин по 18 годину 28 хвилин з кредитної карти № НОМЕР_2 за рахунок кредитних коштів здійснено чотири платежі через електрону систему «Portmone» на загальну суму 25 000 гривень. Авторизація платежів проведена банком у день їх ініціювання, а кошти перераховані одержувачу наступного дня - 11 вересня 2015 року.

Обставин, які б свідчили про те, що про вказані платіжні операції ОСОБА_1 повідомлявся шляхом направлення СМС-повідомлень, судами не встановлено.

Оцінивши поданий позивачем скріншот із комп`ютерної програми банка щодо направлення ОСОБА_1 СМС-повідомлень із одноразовим паролем ідентифікації та повідомленням про здійснені перекази, суди відхилили цей доказ, оскільки з даного скріншоту неможливо встановити факт отримання відповідачем відповідних СМС-повідомлень.

17 вересня 2015 року ОСОБА_1 здійснив дзвінок до служби підтримки банку за номером 3700 з вимогою заблокувати кредитну карту «Універсальна» № НОМЕР_2 , що зроблено оператором банку.

23 вересня 2015 року і 17 грудня 2015 року ОСОБА_1 звертався до АТ КБ «ПриватБанк» із заявами, у яких просив провести розслідування за фактом зняття з його кредитної карти грошових коштів в сумі 25 000 гривень невстановленою особою та просив не нараховувати проценти і пеню на цю заборгованість.

На вказані листи АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь щодо проведення банком перевірки цих даних, про результати якої ОСОБА_1 буде повідомлено у найкоротші строки.

6 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме про викрадення з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 26 529,42 гривень. Відомості за цією заявою внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003950 із попередньою кваліфікацією за частиною першою статті 185 КК України.

14 березня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 лист, у якому повідомило про порушення останнім зобов`язань за договором про надання банківських послуг і про наявність у нього непогашеної кредитної заборгованості.

Оцінивши поданий позивачем розрахунок заборгованості, суди встановили, що станом на 21 серпня 2016 року за виданою ОСОБА_1 кредитною картою рахується заборгованість у сумі 53 840,30 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 24 071,80 гривень, заборгованість за процентами - 7 408,04 гривень, заборгованість за пенею - 19 320,45 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 2 540,01 гривень (процентна складова).

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу 6 Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу 6 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Пунктами 7, 8 розділу 6 Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу 6 Положення).

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність того, що ОСОБА_1 самостійно ініціював збільшення кредитного ліміту за своєю кредитною картою та здійснив спірні грошові перекази, а також того, що про ці операції його повідомлено у момент їх здійснення.

Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у стягненні з відповідача заборгованості, яка виникла у зв`язку з неправомірним списанням з його карткового рахунку кредитних коштів та подальшого нарахування на цю суму процентів і штрафних санкцій.

Касаційний суд також враховує, що кредитний договір на вказаних банком умовах сторонами у розумінні вимог цивільного законодавства не укладений, оскільки ОСОБА_1 підписана лише анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, у якій відсутні будь-які відомості щодо встановленого на кредитну карту кредитного ліміту, порядку його збільшення, розміру процентів і неустойки.

За таких обставин у банку узагалі відсутні правові підстави для нарахування відповідачу процентів, пені і штрафів у вказаних у розрахунку розмірах та заявлення вимог щодо їх стягнення. Такі висновки відповідають висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Доводи заявника про те, що згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, до яких приєднався відповідач, банк має право самостійно на власний розсуд змінювати розмір встановленого на кредитну карту кредитного ліміту, касаційний суд відхиляє.

Доданий до позовної заяви примірник Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 не підписаний і докази того, що саме ці Умови та правила розумів відповідач при поданні анкети-заяви, ознайомився та погодився із ними, відсутні, з огляду на що останні не можуть вважатися невід`ємною складовою укладеного сторонами договору про надання банківських послуг.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили, у першу чергу, з недоведеності ініціювання та обізнаності ОСОБА_1 про зміну кредитного ліміту, яка передувала неправомірним переказам грошових коштів з його рахунку.

Твердження заявника про те, що у справі достатньо доказів, які підтверджують користування відповідачем кредитною картою, тому немає правових підстав для відмови у стягненні з нього заборгованості, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 користувався кредитною картою і на ній обліковувались його особисті грошові кошти. При цьому заборгованість, про стягнення якої просить банк, утворилася саме у зв`язку з проведенням неналежних переказів 10 вересня 2015 року за рахунок кредитного ліміту на загальну суму 25 000 гривень із подальшим нарахуванням на цю суму процентів та неустойки. Дійшовши висновку про те, що відповідач не ініціював відповідні перекази, не повідомлявся про них СМС-повідомленнями і не несе відповідальності за здійснення цих платіжних операцій, суди обґрунтовано відмовили у стягненні вказаної заборгованості.

Посилання заявника на те, що операції за кредитною картою ОСОБА_1 проведені із авторизацією платника у платіжній системі шляхом введення номера карти, терміну її дії, CVV-коду, а також динамічного пароля, направлено на телефонний номер відповідача, тому банк не несе відповідальності за ці транзакції, касаційний суд відхиляє.

Суди попередніх інстанцій, оцінивши подані сторонами докази, дійшли висновку про недоведеність тверджень позивача про отримання відповідачем СМС-повідомлень із динамічним паролем та, у подальшому, СМС-повідомлень про самі платіжні операції. За відсутності доказів того, що дії чи бездіяльність ОСОБА_1 призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суди обґрунтовано вказали, що користувач не несе відповідальності за ці операції.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренко Наталією Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов