Справа № 154/72/19 Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А.
Провадження № 22-ц/802/685/19 Категорія: 43 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.,

з участю:представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 квітня 2019 року,-

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він, з 2004 по 2009 рік проходив службу в Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України. На підставі наказу Міністра оборони України від 10.08.2009 його звільнено із військової служби у запас за вислугою років.

Разом із дружиною ОСОБА_3 з 2004 року проживають по АДРЕСА_1 . Дане житло є відомчим та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України.

У 2005 р. він був переведений по службі у м. Вінницю і у 2006 році йому видано ордер на вселення до службового житлового приміщення по АДРЕСА_2 , яким він не скористався.

Оскільки він протягом 30 днів з моменту видачі ордеру не скористався ним, тому відповідно до п. 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними цей ордер є недійсним з 02.12.2006. Про продовження дії ордеру він не звертався.

Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, 06.08.2018, його знято з реєстрації місця проживання у військовій частині по АДРЕСА_3 . 10.08.2018 він здав службове житло у м. Вінниця квартирним органам Міністерства оборони України.

У серпні 2019 року звернувся з заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про надання дозволу на реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_1 .

Однак, 13.09.2018 йому відмовлено у реєстрації з тих підстав, що він після переведення на службу у м. Вінниця у 2006 р. отримав там службове житло, а тому неможливо надати дозвіл на реєстрацію по АДРЕСА_1 .

Дану відмову вважає незаконною, оскільки він у м. Вінниця не забезпечений службовим житлом і у це помешкання він та члени його сім`ї ніколи не вселялись і не проживали там. Дана квартира перебуває у віданні житлових органів Міністерства оборони України.

Крім того, кв. АДРЕСА_4 є належним йому житлом в розумінні ст. 8 Конвенції з яким у нього склались достатні і тривалі зв`язки, оскільки він та члени його родини з 2004 р. постійно проживають у даному житлі. Відповідач у своїй відмові обгрунтував мету втручання у його законні права та інтереси неналежним чином, без належної аргументації.

Просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_4 . Визнати відмову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського у видачі дозволу на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_4 . Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимира-Волинського надати дозвіл на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_4 .

Рішенням ОСОБА_4 міського суду від 18 квітня 2019 року постановлено позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_4 .

Визнати протиправною відмову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України у видачі ОСОБА_2 дозволу на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_4 .

Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України надати дозвіл ОСОБА_2 на реєстрацію місця його проживання у квартирі АДРЕСА_4 .

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в користь ОСОБА_2 2114,40 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у позові. Зазначає, що відповідно до статті 71 ЖК України позивач втратив право на проживання в гуртожитку. Судом не враховано, що ОСОБА_2 було видано ордер на спірне приміщення 29.10.2004, однак у 2005 році він був переведений по службі до Командування Повітряних Сил ЗС України м. Вінниця. 10.08.2009 наказом Міністра оборони України позивач звільнений з військової служби в запас. Згідно з пунктом 3 Розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України № 380 від 31.07.2018 (далі Інструкція), службовими приміщеннями забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей. Звільнені в запас із залишенням їх на квартирному обліку для забезпечення їх житлом за рахунок Міноборони, у разі забезпечення їх житлом в іншій місцевості зараховуються на відповідний облік у військовому комісаріаті, на території обслуговування якого знаходиться житло, що надається, з правом реєстрації місця проживання при військовому комісаріаті ( абзац 3 пункту 3 розділу 6 Інструкції).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що він має право на реєстрацію у кімнаті гуртожитку, в якій зареєстрована і проживає його дружина та він, без реєстрації, з 2009 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Постановляючи рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач , разом із своєю дружиною, на законних підставах вселився у кімнату АДРЕСА_4 . Після звільнення з військової служби в запас, з 2009 року ОСОБА_2 продовжує проживати у цій кімнаті разом з дружиною, іншого житла не має, тому обґрунтовано вимагає визнання за ним права на житло та реєстрації у ньому.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального законодавства, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 2004 р. по 2009 р. проходив службу в Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України.

За період проходження військової служби ОСОБА_2 отримав ордер №97 від 29.10.2004 р. на право зайняття житлового приміщення площею 26,8 кв.м. у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Ордер виданий на склад сім`ї з трьох осіб, а саме: ОСОБА_2 наймач, ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_3 дочка.

Дане житлове приміщення перебуває у державній власності Міністерства оборони України та на балансі Квартино-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, що підтверджується довідкою від 08.12.2017 р.

У зв`язку із переведенням позивача по службі до м. Вінниця у 2005 р., він зареєстрував своє місце проживання у м. Вінниця та був зарахований на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_1 .

У 2006 р. позивачу було видано ордер на вселення до службового житлового приміщення (квартири) по АДРЕСА_2 .

Довідкою начальника КЕВ м. Вінниця від 10.08.2018 р. підтверджується, що ОСОБА_2 здав вищевказану квартиру 10.08.2018 (а.с.10).

Також встановлено, що ОСОБА_3 , будучи членом сім`ї позивача, вселилась у кімнату АДРЕСА_4 на законних підставах, постійно проживає і зареєстрована у цьому помешканні.

Висновком про результати розгляду звернення ОСОБА_2 від 22.02.2018 р., складеним працівником сектору превенції Луцького ВП ГУНП у Волинській області підтверджується, що ОСОБА_2 після звільнення з військової служби з 2009 р. постійно проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 . Цієї обставини не заперечує відповідач.

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з п.1 ст.17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010).

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору правомірно застосував положення Конвенції та практику ЄСПЛ щодо захисту прав особи на житло та дійшов висновку, що є достатньо підстав вважати кімнату АДРЕСА_4 , належну позивачу в розумінні ст. 8 Конвенції, оскільки встановив, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживають у ньому, іншого житла не мають.

Встановивши, що КЕВ м. Володимира-Волинський листом від 13.09.2018 відмовив ОСОБА_2 у надані дозволу з підстав забезпечення службовим житлом, що не відповідає фактичним обставинам, суд першої інстанції обґрунтовано визнав відмову у наданні дозволу на реєстрацію незаконною.

Доводи апеляційної скарги про втрату права на житло позивачем є безпідставними, оскільки після звільнення в запас, він з 2009 року проживає у кімнаті гуртожитку, і після його вселення до сьогоднішнього дня КЕВ м. Володимир-Волинський не заперечувала щодо його проживання у цій кімнаті, з позовом до суду про виселення ОСОБА_2 , втрату права на житло не зверталась.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2018, ОСОБА_2 залишається бути основним квартиронаймачем кімнати АДРЕСА_4 і на нього відкритий особовий рахунок за цією адресою (а.с. 11).

Посилання відповідача на положення Інструкції, щодо забезпечення військовослужбовців та осіб, звільнених в запас, житлом, постановки на квартирний облік та їх реєстрацію, апеляційний суд відхиляє, оскільки позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду не з підстав захисту своїх прав, як військовослужбовець, а на підставі положень статті 47 Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими гарантовано право кожної людини на житло, він не претендує на забезпечення його житлом, а лише захищає свої права на те житло, яке йому було надано до звільнення з військової служби і у якому він продовжує проживати протягом останніх років у зв`язку з відсутністю іншого житла.

Аргументи апеляційної скарги про те, що до відання КЕВ м. Володимир-Волинський не належать питання надання дозволу на реєстрацію місця проживання, спростовуються Положенням про квартирно-експлуатаційний відділ, згідно з яким, саме на КЕВ покладено реалізація прав власника житлового фонду, оскільки останній є балансоутримувачем гуртожитку.

Мотиви, викладені в апеляційній скарзі не містять правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, тому у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись статтями 367, 374,382-384, 390,391, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський залишити без задоволення.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 квітня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.
Головуючий
Судді: