Постанова

Іменем України

20 серпня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/11004/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Соломянського районного суду м. Києва

в складі судді Лазаренко В.В.

від 21 січня 2019 року

про повернення позовної заяви

у справі №760/14487/16 Соломянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»,

третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа Страхування»,

про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») про захист прав споживачів, в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 08.10.2014.

Ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Як на підставу скасування ухвали суду вказувала, що судом не враховано, що позивачка є споживачем фінансових послуг та звернулась до суду з позовом з метою захисту своїх порушених прав як споживача, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим звільнена від сплати судового збору.

Крім цього, зазначила, що постановляючи ухвалу про повернення, суд першої інстанції порушив положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою визначено право кожної особи на справедливий суд та принцип доступу до суду.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Соломянського районного суду м. Києва від 21.01.2019 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1., як споживач фінансових послуг, в серпні 2016 року звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору, в якій одночасно просила звільнити її від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 26 серпня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали, а саме позивачу необхідно було сплатити судовий збір за подання позову немайнового характеру в сумі 551,20 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати є Закон України «Про судовий збір», яким не передбачено звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви споживачем.

Копію ухвали від 26.08.2016 ОСОБА_1 отримала 11.01.2017 та 16.01.2017 подала заяву про усунення недоліків, в якій зазначила про те, що вона на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, оскільки звернулася з позовом, який пов'язаний з порушенням її прав, як споживача.

21 січня 2019 року Соломянським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення позивачу.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду від 26.08.2016 та не сплачено судовий збір.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим та немотивованим, з огляду на наступне.

Позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам ст. 119 ЦПК України (тут і далі в редакції на час подання позовної заяви та постановлення ухвали про залишення позову без руху).

Відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви подається документ, що підтверджує сплату судового збору.

У відповідності до ч. 1 ст. 119 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 119 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

При поданні у серпні 2016 року позовної заяви ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір. Як на підставу звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 посилалася на положення ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», так як позовні вимоги обґрунтовувались цим же Законом.

Після отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 надіслала на адресу суду першої інстанції заяву, в якій також вказала на підстави звільнення його від сплати судового збору за подання позовної заяви.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушеннями їх прав.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено пільги щодо сплати судового збору.

Разом з тим від часу прийняття Закону України «Про судовий збір» до нього неодноразово вносилися зміни.

Внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року №484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон №484-VIII). Суттєво підвищено ставки судового збору, а також одночасно значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору. Відповідно викладено в новій редакції і статті 4, 5 Закону України «Про судовий збір».

Так, Закон №484-VIII є спеціальним законом у питаннях звільнення від сплати судового збору. Стаття п'ята цього закону передбачала безумовне звільнення від сплати судового збору споживачів, але внаслідок викладення статті 5 цього Закону в новій редакції згідно із Законом №484-VIII споживачі на сьогодні відсутні в переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору у всіх судових інстанціях.

Поряд з цим, зміни до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав не внесено.

При цьому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним законом саме в цій сфері захисту прав споживачів, звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством і встановлює певні особливості судового захисту прав споживачів, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними до положень статті п'ятої Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб'єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об'єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій. У цьому Законі не йдеться про звільнення споживачів від оплати судового збору загалом за подання до суду будь-якої інстанції будь-якого з об'єктів справляння судового збору.

Разом з тим, застосовувати частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» обов'язково слід у системному зв'язку з нормами статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», тобто враховуючи характеристику об'єкта справляння судового збору та з урахуванням правил врегулювання темпоральної колізії, зокрема правила відповідно до якого пізніше прийнятий закон відміняє закон, якій був прийнятий раніше.

Статті 3 і 4 Закону України «Про судовий збір» визначають, що об'єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги, заява про перегляд судового рішення тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об'єкта справляння судового збору.

Аналіз норми частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному зв'язку з положеннями статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», зокрема статті п'ятої зазначеного закону в редакції Закону №484-VIII, приводить до висновку, що споживач, право якого порушене і який у зв'язку саме з цим подає позов, відповідно до статті 22 Закону, звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у ч. 3 ст. 22 Закону України» Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної ради України, 2006., №7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «Судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Постановляючи ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу, суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, а тому висновок суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви позивачеві з підстав несплати судового збору є помилковим.

Правова позиція про звільнення позивачів від сплати судового збору висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.03.2018 у справі №761/24881/16-ц та за приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судом.

Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви є безпідставною та перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 369, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Соломянського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.І.

Шкоріна