Справа № 524/9278/17
Провадження № 4-с/524/36/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року до суду надійшла скарга ОСОБА_1 , за підписом ОСОБА_2 , на дії старшого державного виконавця Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ремблевської Т.С., в якій заявник просив визнати незаконними дії державного виконавця по нарахуванню заборгованості по аліментам згідно розрахунку за № 14051 від 06 вересня 2019 року з наступним його скасуванням.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що 12 вересня 2019 року йому стало відомо про обчислення боргу по аліментам здійсненого державним виконавцем з розрахунку середнього заробітку населеного пункту в якому проживає боржник, хоча боржник сплачував аліменти за час відсутності роботи у мінімальних розмірах передбачених законом.

Ухвалою судді від 23 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі, визначено та залучено учасників справи, у тому числі державного виконавця та ВДВС як заінтересовані особи, витребувано матеріали виконавчого провадження.

22 жовтня 2019 року до суду надійшли заперечення представника заінтересованої особи стягувача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на скаргу, в яких зазначалося про незгоду зі скаргою внаслідок того, що заявник, зловживаючи своїми процесуальними правами, безпідставно, на власний розсуд вільно трактує положення ст. 195 СК України, розмір боргу по аліментам було обчислено вірно з врахуванням факту нероботи боржника та середнього заробітку по м. Миргород Полтавської області.

05 грудня 2019 року до суду на виконання неодноразових вимог суду надійшли матеріали витребуваного виконавчого провадження.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , заінтересована особа - старший державний виконавець Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ремблевська Т.С. та представник заінтересованої особи - Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області повторно не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , керівництво заінтересованої особи - Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області просили справу розглянути за їх відсутності та відсутності їх представників.

Крім того, з повідомлення керівництва заінтересованої особи - Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області постає, що заінтересована особа - старший державний виконавець Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ремблевська Т.С. звільнена з роботи.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У ст. 449 цього Кодексу визначено строки для звернення зі скаргою:

1. Скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

2. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

02 лютого 2018 року Автозаводським районним судом м. Кременчука у справі № 524/9278/17, провадження № 2-н/524/61/18 за заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу, було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 (станом на день розгляду скарги Опанасюк) кошти на утримання (аліменти) малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, а також судових витрат.

11 квітня 2018 року до Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області надійшла заява ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження з оригіналом судового наказу та інших документів стосовно стягувача.

12 квітня 2018 року головним державним виконавцем Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Солодовник О.О. було відкрито виконавче провадження № 56155037.

26 квітня 2019 року заявник боржник ОСОБА_1 звільнився з роботи у ТОВ «БаДМ».

Станом на дату звільнення ОСОБА_1 заборгованості по аліментам не мав, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження, наданих ВДВС в копіях, і, зокрема, листом ТОВ «БаДМ» (а.с. 123).

У період часу з травня по серпень місця включно 2019 року ОСОБА_1 , не перебуваючи у трудових відносинах з будь-якими фізичними чи юридичними особами, сплачував стягувачу добровільно кошти на утримання дитини у розмірі по 1000 грн. щомісячно.

Згідно довідки старшого державного виконавця Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ремблевської Т.С. за № 14051 від 06 вересня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на 01 вересня 2019 року становить 3 487 грн., яка обчислена з врахуванням середньої заробітної плати працівника по місту Миргород, яка складала 7 487 грн., де розмір аліментів відповідно до судового наказу було визначено у 1871,75 грн., з відрахуванням сплачених коштів боржником у період часу з травня по серпень 2019 року включно (а.с. 41).

Відповідно ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним Кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення.

У відповідності до ч. 3 ст. 195 СК України якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Таким чином, обчислення заборгованості державним виконавцем станом на 06 вересня 2019 року було здійснено в порядку, передбаченим ст. 195 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», тобто відповідно до вимог законодавства, а отже дії виконавця є правомірними, а скарга необґрунтованою, у задоволення якої необхідно відмовити.

Заявник не подав належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій державного виконавця.

Одночасно суд констатує, погодившись з доводами представника заінтересованої особи стягувача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , що боржник зловживає своїми правами та намагається безпідставним поданням скарги на дії державного виконавця щодо визначення розміру аліментів до сплати у період трудової незайнятості уникнути сплати аліментів.

Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Обов`язковість рішення суду, як одна з засад судочинства встановлена нормами Конституції України, які є нормами прямої дії. Недотримання цього принципу порушує правовий порядок, встановлений державою.

Частина перша статті 18 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

Згідно із п. п. 3,18,23,24 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Скарга була подана в межах строку встановленого у п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України, оскільки заявник дізнався про розміри боргу за довідкою від 06 вересня 2019 року 12 вересня 2019 року, а скарга надійшла до суду 20 вересня 2019 року, що не було спростовано заінтересованими особами.

Керуючись ст. ст. 258-260, 352-354, 447, 451 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги на дії старшого державного виконавця Миргородського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо ухвалу не скасовано.

Суддя: