КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1743/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Виниченко Л.М. 17 липня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Головне територіальне управління юстиції в м.Києві про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила:

- поновити строк позовної давності;

- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 жовтня 1995 року, зареєстроване в реєстрі за №1у-4425; видане на ім"я ОСОБА_5 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Маринка В.П., на нерухоме майно - 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- перерозподілити спадкове майно, визнавши за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 1/3 частині за кожним від 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 право власності в порядку спадкування за законом, зменшивши частку ОСОБА_5 в спадковому майні щодо 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 до 1/3 від 1/2 частини вказаної квартири.

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їхній з братом ОСОБА_4 батько ОСОБА_7.

На час смерті батька йому належала 1/2 частина зазначеної у вимогах квартири. Проте цю обставину утаювала ОСОБА_5 (бабуся позивача та третьої особи), яка зазначала, що квартира належить їй одноособово, хоча фактично їй належала інша 1/2 частина квартири.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

З метою прийняття спадщини, що відкрилася після смерті бабусі, ОСОБА_2 та її брат звернулись до Дев"ятої Київської державної нотаріальної контори, у якій заведено спадкову справу №568. 07 серпня 2017 року Київським міським БТІ надано інформацію, що 1/2 частина квартира належала ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1994 року, а інша 1/2 частина на підставі оспорюваного Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 1995 року.

До Дев"ятої Київської державної нотаріальної контори також звернувся ОСОБА_3, на ім"я якого ОСОБА_5 за час життя склала заповіт. При зверненні останнім також надано оспорюване Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 жовтня 1995 року, із змісту якого стало відомо, що воно видане після смерті їхнього батька.

ОСОБА_2 зазначає, що її бабуся поступила недобросовісно, ввела в оману онуків та Сьому Київську державну нотаріальну контору, не повідомивши про спадкоємців. Також зазначає, що вони є спадкоємцями першої черги та відповідно до ст.549 ЦК УРСР вважаються такими, що прийняли спадщину.

Посилаючись на викладені обставини, зазначаючи, що ця квартира є єдиним їх із братом житлом, звернулась до суду із цим позовом та просить поновити строк позовної давності і позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі вказує про те, що, на її думку, не має значення, що факт батьківства був установлений після смерті батька та видачі бабусі свідоцтва про право на спадщину. Також зазначає, що їхня мати не перебувала у шлюбі з батьком, відомості в актових записах про народження зроблені відповідно до діючого на той час законодавства, а саме, якщо матір не перебуває у шлюбі та відсутня спільна заява батьків, то по батькові записується зі слів матері, що ще раз доводить спорідненість.

Рішенням про встановлення батьківства підтверджені обставини спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 у цій справі підтвердила, що її син є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Зазначає, що суд помилково не взяв до уваги ту обставину, що вона та брат вступили у спадщину та вказує про безпідставність висновків суду про допущення бездіяльності у питанні прийнятті спадщини.

Окрім того, скаржник аналізує положення закону про інститут позовної давності та наводить висновок про те, що строк звернення до суду нею не пропущено.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скарги, в якій відповідач просить апеляційну скаргу відхилити. Вказує, що судом першої інстанції при розгляді справи спростовано інформацію про проживання позивача та третьої особи разом із померлим ОСОБА_7 Позивачем не надано доказів, які б свідчили про не вчинення нотаріусом дій, передбачених п.115 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮ України №18/5 від 14 червня 1994 року. Зазначає також, що на момент відкриття спадщини ані позивач, ані третя особа не належали до спадкоємців першої черги. Звертає також увагу на сплив позовної давності.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_10 доводи апеляційної скарги підтримали, просили скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Треті особи в судове засідання не з"явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з"явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7, що підтверджено даними Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1.

24 жовтня 1995 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 видано Свідоцтво на право на спадщину по закону на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядження №204Ж, Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м.Києва 31 січня 1994 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 лютого 1994 року №1136.

Згідно даних Інформаційної довідки КП КМР "Київське міське бюро технічної інвентаризації" №КВ-2017 №30237 від 07 серпня 2017 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_5, а саме: 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району 31 січня 1994 року та 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 24 жовтня 1995 року №1у-4425.

Відповідно до даних Витягу з реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_5 з 15 вересня 1964 року та ОСОБА_2 з 09 січня 2001 року, що також підтверджено листом Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про надання інформації.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, що підтверджується даними Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2.

Щодо майна померлої ОСОБА_5 державним нотаріусом Дев"ятої Київської нотаріальної контори 03 серпня 2017 року заведено спадкову справу №568/2017.

19 жовтня 1996 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах кожному.

27 квітня 2015 року ОСОБА_5 склала наступний заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3

Установлено, що рішенням Дніпровського суду міста Києва від 10 листопада 1995 року встановлено факт батьківства ОСОБА_7 у відношенні дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 На підставі цього рішення внесено зміни до актових записів про народження позивача і третьої особи, внесено зміни стосовно прізвища та відомостей щодо батька.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт батьківства був встановлений після смерті ОСОБА_7 та після видачі ОСОБА_5 свідоцтва на право на спадщину, у зв"язку із чим на час відкриття спадщини ані позивач, ані третя особа не належали до спадкоємців першої черги. Також суд вказав, що мати позивача і третьої особи не зверталась в інтересах своїх дітей до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті батька дітей, а так само не звернулись і діти, після досягнення ними повноліття, хоча мали можливість з"ясувати питання та у них не було для цього перешкод. В частині вимог про визнання права власності частки у квартирі за ОСОБА_4, то суд вказав, що зазначений учасник справи є третьою особою, вимог не заявляв.

Колегія суддів зазначає про помилковість висновків суду в тій частині, що для вирішення справи має значення дата ухвалення рішення про встановлення факту батьківства. Підставою виникнення взаємних прав та обов"язків батьків і дітей є кровне споріднення, походження дитини від цих батьків. Тобто, права і обов"язки батьків і дитини ґрунтуються на походженні дитини від цих батьків, що рішенням суду встановлено, а органами РАЦС посвідчено.

Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи в цілому, відтак не дає підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, оскільки спадщина була прийнята, то до правовідносин сторін, що виникли у зв"язку із відкриттям спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7, застосовуються положення ЦК Української РСР.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до законодавства, діючого на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7, необхідними умовами, які свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном або подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Ураховуючи, що на час відкриття спадщини позивач та третя особа були неповнолітніми, то вчинення зазначених дій по прийняттю спадщини відповідно до положень ст.14 ЦК УРСР мали б бути вчинені їхнім законним представником, тобто матір"ю.

Проте з матеріалів спадкової справи №491 до майна ОСОБА_7 убачається, що, окрім ОСОБА_5, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини інші особи не звертались, в тому числі і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 після досягнення ними повноліття та набуття повної цивільної дієздатності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач фактично вступила у володіння спадковим майном, відхиляються колегією суддів, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.550 ЦК Української РСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Проте з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 не звертається із вимогою про продовження строку для прийняття спадщини; не є особою, що прийняла спадщину, відтак у неї не виникло право оспорювати свідоцтво про право на спадщини за законом і на перерозподіл спадщини.

Посилання в позовній заяві на правила ст.535 ЦК Української РСР безпідставне.

Відповідно до цієї норми неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Зазначена норма закону застосовується в правовідносинах у тих випадках, коли є заповіт. Проте на випадок своєї смерті ОСОБА_7 заповіт не вчиняв, відтак спадщина, що відкрилась після смерті останнього, спадкується за законом.

В частині доводів апеляційної скарги щодо позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Інститут позовної давності перебуває в правовому зв"язку із можливістю задовольнити вимоги особи, яка звернулася до суду, або відмовити у їх задоволенні, якщо строки позовної давності подання відповідного позову пропущені не з поважних причин.

Тобто, позовна давність застосовується до випадків, коли є порушене право або інтерес, які підлягали б захисту судом.

Строк прийняття спадщини є часовим відрізком, який перебуває у правовому зв"язку із правом особи звернутися до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини.

У цьому випадку відсутня така подія як "порушене право або інтерес". Подання заяви про прийняття спадщини реалізується за рахунок дій особи.

Відтак вимога про поновлення строку позовної давності не є вимогою про продовження строку для прийняття спадщини.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення, окрім посилання на відповідні статті ЦК УРСР, помилково зазначив ст.ст. 1272, 1280, 1300 ЦК України. Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення спору, оскільки спір вирішено на підставі відповідних положень ЦК Української РСР та суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Висновок суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання права власності частки у квартирі за ОСОБА_4, який є третьою особою та самостійних вимог не заявляв, є правильним, та відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова