ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7944/19

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1575/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Губар В.С., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції -17.10.2019,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Свій позов ОСОБА_1 мотивував тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Шлюб розірвано за рішенням суду. На даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, яка мешкає з відповідачем. Позивач вважає, що син повинен проживати з ним, оскільки це буде найкращим чином відповідати інтересам дитини. Зазначає, що він є засновником двох товариств, сам може встановлювати собі графік роботи, тобто має час відводити дитину до школи, займатися ним вечорами, гуляти, піклуватися про нього. Має стабільний самостійний дохід, що дозволить йому у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини. Зазначає, що відповідачка уклала новий шлюб, від якого має доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і зараз перебуває у відпустці по догляду за дитиною. На думку позивача, через народження молодшої дочки, сину приділяється недостатньо уваги. Син сторін ОСОБА_3 мешкає у квартирі разом з відповідачкою, її чоловіком, старшою та меншою сестрами. У дитини немає власної кімнати, для нього не створено належних умов для проживання, навчання, розвитку та відпочинку, в той час як за місцем проживання позивача у дитини є власна кімната, яка повністю обладнана для життя, навчання, розвитку. Також позивач вказує, що він відпочиває разом з дитиною, займається спортом, зокрема, картингом. Позивач ОСОБА_1 просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним (позивачем).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що на момент розірвання шлюбу із позивачем спору про місце проживання дитини не було. Дитина проживала з нею, позивач не виявляв бажання взяти сина проживати до себе, не цікавився його навчанням, здоров`ям. Лише після подання нею позову про стягнення аліментів на утримання дитини, позивач виявив бажання забрати дитину до себе, що свідчить про його мету уникнути стягнення аліментів. Відповідач вважає, що проживання дитини в повній родині, де є також рідні сестри, забезпечує його повноцінний розвиток, сприяє формуванню моделі повної сім`ї. Скаржник вважає, що позивач не в змозі приділяти достатньо уваги дитині, оскільки він є засновником двох товариств, а також і керівником двох інших товариств. Зазначає, що має самостійний дохід, може створити дитині всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку. Також відповідач звертає увагу, що у її чоловіка склались дружні відносини з дитиною, він має бажання приймати участь у його вихованні. Стверджує, що дитина має свою кімнату для сну, навчання, ігор, оскільки старша дочка навчається і проживає в Києві. Звертає увагу, що дитина займається картингом не у спортивній секції, а в аматорській. Позивач також не став возити Фадея на зайняття тенісом, тому висновок суду про те, що батько бере активну участь у фізичному розвитку дитини не підтверджено жодним доказом. Вона, як мати, не чинить перешкод у спілкуванні дитини з батьком. У висновку органу опіки та піклування зазначено, що відповідач створила належні умови для виховання та розвитку сина, в той час як щодо позивача наведено припущення, що він може створити належні умови для розвитку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначає, що він сам встановлює собі графік роботи, тобто має час відводити дитину до школи, займатися з ним вечорами, піклуватися про нього, має стабільний дохід, може створити всі необхідні умови для проживання та розвитку сина. Вказує, що у дитини є своя окрема кімната, повністю обладнана для життя. Інша кімната обладнана столом для настільного тенісу, турніком, більярдом. Разом з сином вони відпочивають, займаються спортом, відвідують культурні заходи. В той же час відповідачка не надала дозвіл на виїзд дитини за кордон у серпні 2019 року, поїхала на відпочинок самостійно без дитини. Позивач наполягає на тому, що інтереси Фадея для нього є пріоритетними і головними. Просить врахувати висновок органу опіки та піклування, а також бажання самої дитини проживати разом з батьком.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору своїм правом на подачу відзиву не скористалася.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 08.02.2008 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15.03.2018 шлюб між сторонами розірвано.

В даний час сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини.

Надані акти про обстеження умов проживання сторін свідчать про те, що дитині створені всі умови для фізичного та духовного розвитку. Батьки належно займаються вихованням сина. До виникнення спору дитина проживала з понеділка по п`ятницю з матір`ю, а з п`ятниці по неділю з батьком. Позивач працює, регулярно отримуючи дохід. Відповідачка в даний час здійснює догляд за донькою ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дані про перебування відповідачки у офіційно оформленій відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-річного віку матеріали справи не містять. Чоловік відповідачки працює, отримуючи регулярний дохід. Сторони позитивно характеризуються. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25.06.2019 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання ОСОБА_3 до досягнення ним повноліття.

Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що за місцем проживання обох батьків створено усі умови для навчання та відпочинку, батько бере активну участь у вихованні дитини, тому з врахуванням висновку органу опіки та піклування та думки самої дитини, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини з ним, як з батьком.

Колегія суддів повністю погоджується із зазначеним висновком суду, з огляду на наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 ч.1 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

На зазначене звертається увага судів у постанові Верховного Суду від 02.08.2018 у справі № 459/1640/17.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц).

Отже, суд першої інстанції в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, врахувавши, бажання самої дитини проживати з батьком, а також такі обставини, що:

обома батьками створено однакові умови для проживання дитини,

ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків є однаковим,

однаковою є прихильність дитини до обох з батьків,

факт проживання дитини тривалий час за місцем проживання батька до переселення в нову квартиру по вулиці Незалежності разом з матір`ю,

дотримавшись норм матеріального права та врахувавши висновок Виконавчого комітету Деснянської районної у місті Чернігові ради як органу опіки та піклування, від 23.09.2019 №240 про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з батьком.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 ч.7 та 8 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд від 24.04.2019 у справі №300/908/17.

Судом першої інстанції відповідно до зазначених вище норм закону було прийнято рішення про виклик в судове засідання малолітнього ОСОБА_3 , 2008 року народження, для з`ясування думки останнього щодо визначення місця проживання з одним із батьків. ОСОБА_3 , як вказувалося вище, висловив бажання проживати разом з батьком, надавши, при цьому, обґрунтування цього свого рішення.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, суд надав першочергове значення саме найкращими інтересами дитини.

Надані відповідачем ОСОБА_2 результати обстеження дитини Фадея практичним психологом ГО «Центр допомоги дітям - інвалідам з важкими розладами мовлення та порушеннями розвитку «Відкритий світ» про схильність дитини більше до мами, колегія суддів не може визнати належним та допустимим доказом у справі, оскільки в судовому засіданні відповідачка не змогла чітко пояснити, чому нею було обрано практичного психолога саме цієї громадської організації, а не, наприклад, психолога органу опіки та піклування, шкільного психолога чи відповідного фахівця з дитячого державного лікувального закладу. До висновку не було надано доказів підтвердження кваліфікації практичного психолога ОСОБА_9 .

Доводи скаржника про те, що в справі відсутні докази того, що позивач як батько бере участь у духовному та фізичному розвитку дитини, є безґрунтовними. Здоров`я - це стан повного фізичного, психічного і соціального добробуту особи, а не тільки відсутність хвороб і фізичних вад. Організація батьком занять для сина картингом, спільного відпочинку, і входить до поняття піклування про здоров`я дитини, а саме про його фізичну, духовну та моральну складові.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку Фадея, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я, стан розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Вказане спростовує доводи скаржниці, що визначення місця проживання дитини разом з батьком поза межами повної родини призведе до однобічного розвитку Фадея.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 жовтня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

В.С.Губар

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 20.12.2019.