справа № 274/3322/17
провадження № 2/0274/284/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.02.19 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., за участю секретаря Павлюк - Жук А.В., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживачів шляхом визнання фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним, -
в с т а н о в и в:
В обґрунтування позову зазначає, що 18.07.2017 уклала з відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» договір фінансового лізингу №005491, відповідно до якого товариство зобов'язувалось придбати у власність та передати їй у користування автомобіль. За домовленістю між нею та відповідачем, останній повинен був придбати автомобіль марки «Lada largus» (далі Автомобіль), вартістю 100 000 доларів США, за що позивачем на виконання умов договору було сплачено авансовий платіж в розмірі 32 000 грн.. Вважає, що договір є несправедливим, та суперечить принципу добросовісності, оскільки договір містить ряд несправедливих і недобросовісних умов, внаслідок чого має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відразу після сплати авансового платежу виявилось, що договір збільшився більш ніж утричі, вартість предмета лізингу становила 320 000 грн., а сплачені 32 000 грн. виявились комісією за організацію та оформлення договору, яка за жодних обставин не підлягає поверненню. Авансовий платіж з 32 000 грн. зріс до 160 000 грн.. Після укладеного договору, їй стало відомо, що відповідач немає ліцензії на надання такого виду послуг, відсутня в останнього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також договір не посвідчений нотаріально, що є однією з умов його дійсності, тому вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. Позивачка стверджує, що все вищевказане вказує, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, та її внутрішній волі як покупця та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вчинений з введенням її в оману щодо істотних умов договору. Предмет лізингу позивачка не отримала.
23.01.2018 ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» звернулось до суду із зустрічним позовом про визнання дійсним договору фінансового лізинку № 005491, від 18.07.2017, укладеного між товариством та ОСОБА_1. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що в договорі зазначені усі істотні умови договору, він підписаний двома сторонами, а від нотаріального посвідчення договору ухилилась ОСОБА_1. При цьому ОСОБА_1 частково договір і виконала і сплатила 32 000 грн..
Сторони в судове засідання не з'явились.
ОСОБА_1 в наданій суду заяві просила суд справу розглянути в її відсутності. Відзиву на зустрічний позов не подала.
Представник відповідача у наданому суду відзиві, позовні вимоги ОСОБА_1 просив залишити без задоволення. Вказав, що діяльність товариства не суперечить правилам здіснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача. Просив розглянути справу, в тому числі зустрічний позов в його відсутності(а.с. 47).
У відповідності до частини другої ст. 247 ЦПК України, в зв"язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1.ст.13 ЦПК України).
Судом встановлено, що 18.07.2017 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» укладено договір фінансового лізингу №005491, предметом якого є транспортний засіб «Lada largus» (далі Автомобіль).
18.07.2017 позивачем на виконання умов договору було сплачено авансовий платіж в розмірі 32 000 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», що стверджується квитанцією 3121 від 18.07.2017 року(а.с.22)
Пунктом 7.1 договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань сторонами, але не більше 76 календарних місяців з моменту підписання договору(а.с. 11-18).
У додатку № 1 та № 3 до договору, вартість предмета лізингу становить 320 000 доларів США(а.с. 19).
Відповідач, згідно п. 1.1. договору, взяв на себе зобов'язання придбати у свою власність предмет лізингу та передати позивачу в користування на строк та умовах, передбачених договором(а.с. 11-18).
Предмет лізингу позивачу передано не було, і сторонами такий факт не оспорюється.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 Цивільного Кодексу України( далі ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж Законом України «Про фінансовий лізинг».
Частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у цивільній справі № 6-1551цс16
У пунктах 4.3.5, 4.3.6 спірного договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.
Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у разі неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.12 цього договору.
Достроково, але не раніше 12 календарних місяців з моменту підписання приймання-передачі, здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати лізингоодержувачем за умовами даного договору. Якщо за узгодженням сторін строк лізингу скорочено, лізингоодержувач зобовязується достроково сплатити належні лізингові платежі, при цьому розмір лізингових платежів може бути переглянутий за згодою сторін. У випадку такого дострокового погашення лізингоодержувачем всієї суми лізингових платежів, лізингодавець зобовязується зробити всі необхідні дії щодо передачі лізингоодержувачу права власності на предмет лізингу (п. 4.4.3).
Пунктом 5.1 договору унормовано, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4., а також відшкодування платежів за реєстрацію страхування предмета лізингу.
У п. 5.4 договору йде мова про обов'язок лізингоодержувача у разі збільшення вартості предмета лізингу одноразово сплатити різницю вартості до моменту купівлі предмета лізингу та одночасно зазначено, що у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.
За пунктом 12.12 у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта прийманняпередачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.
Вказані умови, враховуючи зазначені вище положення, є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Поряд із цим, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення вказаного договору фінансового лізингу не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі і порушують вимоги Законів України «Про фінансовий лізинг» та «Про захист споживачів», а тому наявні передбачені законом підстави для визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності .
У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд приходить до висновку, що в силу вказаних вище положень закону, укладений між сторонами договір фінансового лізингу №005491 від 18.07.2017 є недійсним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача на її користь 32 000 грн., сплачених нею при виконанні договору. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача 320 грн. коштів, сплачених ним за послуги банку, то суд відмовляє у її задоволенні за безпідставністю. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Згідно п. 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255, комісійні доходи і витрати банку - це операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.
Оскільки, комісія в сумі 320 грн., сплачена згідно квитанції від 18 липня 2017 року, є платою за послуги банку, а не сумою яка була одержана ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на виконання правочину, суд не має правових підстав для стягнення цієї суми з відповідача. А тому в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 320 грн., сплачених позивачкою за послуги банку, суд відмовляє у задоволенні за безпідставністю.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", судовий збір у сумі 1 921 грн., покладається на відповідача.
Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст.ст. 8, 21, 55, 129 Конституції України ст.ст. 15, 16, 203, 215-217, 220, 227, 509, 628, 778, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 6, 7, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити частково.
Визнати договір фінансового лізингу № 005491 від 18 липня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1 недійсним.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_1 сплачені грошові кошти у розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн., 00 коп..
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», на користь держави 1 921 (тисяча дев'ятсот двадцять одну) грн., 00 коп. судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовити за безпідставністю.
У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним відмовити за безпідставністю.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повне судове рішення складено 05.02.2019.
Головуючий суддя О.В.Замега