Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 527/2662/17

провадження № 61-43573св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт»,

третя особа - державний реєстратор Глобинської міської ради Полтавської області Лісняк Олена Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року у складі судді: Олефір А. О., та постанову апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» (далі - ТОВ «Полтавазернопродукт»), третя особа: державний реєстратор Глобинської міської ради Полтавської області Лісняк О. О., про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01.10.2016 року між позивачем та ТОВ «Полтавазернопродукт» було укладено договір оренди землі № 166 площею 5,01 га, розташованої на території Обознівської сільської ради Глобинського району, кадастровий номер: :014:0007, строком на 10 років до 31 грудня 2026 року.

Позивач вказувала, що умови договору не відповідають вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки відповідач незаконно застосував в односторонньому порядку нормативну оцінку землі і встановив 8 % від її суми орендну плату в розмірі 14758,27 грн за рік, тому пункти 5, 10 договору є недійсними. Пункт 11 також не конкретизований і недійсний. В пункті 12 договору не конкретизована дата оплати орендної плати в грошовій формі і не вказаний перелік продукції і плати і в натуральній формі, його номенклатура, кількість і ціна. Таким чином при оформленні договору оренди відповідач порушив істотні умови договору, передбачені статей 15, 21 Закону України «Про оренду землі». У пункті 21 договору відповідач незаконно, в порушення статті 203 ЦК України без її волі і згоди вказав, що орендар має право обміну орендованої земельної ділянки. В пункті 31.1 відповідач вказав, що орендодавець зобов`язаний передати орендарю земельну ділянку по акту прийому-передачі у належному стані, в строк та у визначених межах згідно договору. До договору доданий акт без дати і номеру про передачу позивачем відповідачу земельної ділянки і належного її стану після закінчення попереднього договору оренди, строк дії якого закінчився 01 лютого 2015 року. Таким чином, відповідач незаконно зареєстрував її земельну ділянку, як отриману в оренду, чим порушив її права. Посилаючись на свій вік 84 роки, неповну початкову освіту, відсутність знань у галузі законодавства, наявність певних захворювань та враховуючи, що договір не читала, а зміст договору їй не роз`яснено, на час підписання договору була схвильована та знаходилася в депресивному стані, не зовсім пам`ятає події, випила декілька стаканів вишневої наливки, зазначала, що не розуміла значення своїх дій.

ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір оренди землі № 166 від 01 жовтня 2016 року

зобов`язати ТОВ «Полтавазернопродукт» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 5,01 га, розташованої на території Обознівської сільської ради Глобинського району Полтавської області, що належить їй на праві приватної власності згідно державного акту, кадастровий номер :00:014:007.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що на момент укладення спірного договору оренди, в ньому наявні усі істотні умови, а саме: зазначено об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, тому він відповідає вимогам визначеним статті 15 Закону України «Про оренду землі». Позивач в судовому порядку не визнавалася обмежено дієздатною, як і не визнавалася недієздатною, медичні висновки, в тому числі висновки експертних установ про стан здоров`я позивача на момент підписання оспорюваного договору відсутні. Клопотань до суду про призначення експертизи, стосовно того, чи перебувала ОСОБА_1 у незвичайному стані під час підписання договору не надходило.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що в силу свого віку, неосвіченості, а також хвороби на хронічний церебральний атеросклероз, позивач не розуміла значення своїх дій, а відповідач, скориставшись таким її станом, обманув, продовживши дію договору на десять років, апеляційний суд вказав, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами того, що при укладенні оспорюваного договору вона була обмежена у своєму волевиявленні чи підписала договір під будь-чиїм впливом. Показання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосуються характеристики особи позивача, як особи похилого віку, яка має погану пам`ять, випиває та хворіє. Однак ці покази, як і дані медичної картки позивачки про наявні у неї хвороби не підтверджують її доводів, що в момент укладення та підписання договору оренди вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала касаційну скаргу в якій просить скасувати оскаржені судові рішення повністю та передати справу на новий розгляд. При цьому посилалася на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: в силу свого віку, неосвіченості, а також хвороби на хронічний церебральний атеросклероз, позивач не розуміла значення своїх дій; суди не врахували положення статей 225, 230 ЦК; позивачем була направлена заява до прокуратури з приводу шахрайських дій керівника відповідача від 12 січня 2018 року; суди проігнорували, той факт, позивач не може гарантувати, з урахуванням, що йому 84 роки, має неповну освіту, не пам`ятає чим займався вчора.

У січні 2019 року ТОВ «Полтавазернопродукт» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволеня, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що позивач в судовому порядку не визнавалася обмежено дієздатною, як і не визнавалася недієздатною, медичні висновки, в тому числі висновки експертних установ про стан здоров`я позивача на момент підписання договору оренди землі відсутні. Експертизи, стосовно того, чи перебувала позивач у незвичайному стані під час підписання договору не проводились. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що позивач, при укладенні договору оренди землі № 166 від 01 жовтня 2016 року та визначенні його умов не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, або була обмежена в своєму волевиявленні чи підписала його під будь-яким впливом.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала пояснення на відзив відповідача. Вказує, що відповідач украв у позивача земельний пай 5,01 га., використовуючи його і отримуючи дохід, незаконно позбавив власної землі. Позивачем була подана заява від 12 квітня 2016 року про повернення земельного паю 5,01 га після закінчення строку оренди. Зазначає, що позивач під час підписання була в нетверезому стані, так, як напилась вишневої наливки. Представники відповідача бачили, що позивач напідпитку, але скористались таким станом обманули та надали на підпис договір про оренду землі.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,01 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Обознівської сільської ради Глобинського району Полтавської області, кадастровий №:00:014:0007.

01 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 , та ТОВ «Полтавазернопродукт» укладено договір оренди № 166 вказаної земельної ділянки строком на 10 років, а 07 жовтня 2016 року внесено запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про інше речове право: 16888984.

Суди встановили, що факт підписання спірного договору, дату його укладення не заперечувала позивач та підтвердила в судовому засіданні представник позивача. На момент укладення спірного договору оренди, в ньому наявні усі істотні умови, а саме: зазначено об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами того, що при укладенні оспорюваного договору вона була обмежена у своєму волевиявленні чи підписала договір під будь-чиїм впливом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що«недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженої постанови суду апеляційної інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела підстав для визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков