Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 489/2478/15-ц

провадження № 61-18022св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - Степанова Ольга Сергіївна ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Степанової Ольги Сергіївни на рішення Ленінського районного суду

м. Миколаєва, у складі судді Рум`янцевої Н. О., від 19 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П., від 03 вересня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -

ПАТ «УкрСиббанк», банк), яке у подальшому змінило назву на акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 вересня 2006 року між банком і ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 83 812 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,49% річних строком до 27 вересня 2017 року. Додатковими угодами від 10 грудня 2008 року та від 24 квітня 2009 року сторонами було внесено зміни щодо строку сплати процентів та схеми погашення кредиту. 28 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед банком за виконання

ОСОБА_1 своїх зобов`язань за спірним кредитним договором. Посилалась на те, що позичальник неналежним чином виконувала свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, у зв`язку із чим станом на 03 квітня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі

56 914,53 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 1 393 354,15 грн, з яких: 55 348 швейцарських франків, що еквівалентно 1 355 003,11 грн, - заборгованість за кредитом,

1 566,53 швейцарських франків, що еквівалентно 38 351,03 грн, - заборгованість по процентам за користування кредитом. Крім того, станом на 03 квітня 2015 року нарахована пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у загальному розмірі 11 273,01 грн, з яких: 9 780,37 грн - пеня за прострочення сплати кредиту та 1 492,64 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на викладені обставини, позивач за первісним позовом просив суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь зазначену заборгованість.

У червні 2015 року ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов до

ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, додаткових угод до нього, іпотечного договору та договору поруки.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір про надання споживчого кредиту від 28 вересня 2006 року № 0 суперечить нормам ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним. При підписанні договору було порушено законні права позичальника як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності, договір був укладений внаслідок обману зі сторони банку, який не виконав обов`язку про надання позичальнику кредитних коштів в швейцарських франках, не надав повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням договору, а під час укладення договору не було погоджено встановлених законодавством істотних умов договору, натомість встановлено несправедливі умови договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня

2018 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що з наданих позивачем доказів, зокрема розрахунку заборгованості за кредитним договором, неможливо встановити наявність чи відсутність та дійсну суму заборгованості за договором. При цьому кошти в порушення умов договору були перераховані у гривні, а не у швейцарських франках, платежі сплачувались у національній валюті.Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення банком вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та укладення кредитного договору під впливом обману.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Позов

АТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 28 вересня 2006 року № 0 у загальному розмірі 56 914,53 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України станом на 03 квітня 2015 року становить

1 393 354,15 грн, яка складається з: основного боргу - 55 348 швейцарських франків, що еквівалентно 1 355 003,11 грн; заборгованості за процентами - 1 566,53 швейцарських франків, що еквівалентно 38 351,03 грн; а також пені в сумі 11 273,01 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 31 травня 2019 року

№ 2821 не спростовує наявність заборгованості відповідача перед банком, оскільки беззаперечних доказів, які б підтверджували відсутність у ОСОБА_1 кредитної заборгованості матеріали справи та висновок експерта не містять. Сам по собі висновок експерта від 31 травня 2019 року, як письмовий доказ у справі, не є беззаперечним та достатнім доказом, що свідчить про неотримання позичальником кредиту та безпідставність вимог банку щодо його повернення позичальником. Правильність розрахунків відповідачами не спростована. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції у частині вирішення зустрічних позовних вимог, зазначивши при цьому, що доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності спростовуються змістом кредитного договору. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконувала його умови. Умовами договору визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором та інші умови.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - Степанова О. С. просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди не звернули увагу на те, що матеріали справи не підтверджують дійсний розмір заборгованості, у той же час містять належні та допустимі докази на підтвердження замовчування банком обставини щодо неможливості виконати умови договору та надати кредит у швейцарських франках, порушення банком прав споживача при укладення кредитного договору тощо. Суд апеляційної інстанції не врахував, що висновком експертизи було встановлено відсутність документів на підтвердження факту видачі кредиту та достовірності розміру заборгованості.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

30 жовтня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

АТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 83 812 швейцарських франків, що еквівалентно 339 865,20 грн станом на день укладання договору (т.1, а.с. 6-19).

Кредитні кошти надавались на особисті потреби позичальника - споживчі потреби (пункт 1.4 договору про надання споживчого кредиту).

Сторони узгодили, що за користування кредитними коштами

протягом 30 календарних днів з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюється у розмірі 8,49% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору та позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти банку в строк до 27 вересня 2017 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника

28 вересня 2006 року між банком, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був укладений договір поруки (т.1, а.с. 26-28).

10 грудня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 29 вересня 2006 року № 0, відповідно до якої позичальник повинен був сплачувати відсотки з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти. Додаток № 1 до договору «Графік погашення кредиту» викладено в новій редакції (т.1, а.с. 20, 21-23).

24 квітня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 29 вересня 2006 року № 0, відповідно до якої сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме: № 0 , так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме: № 1. Також сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту та погодили розмір ануїтетного платежу у розмірі

683,53 долара США. День сплати ануїтетного платежу - 24 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж. Також встановлено, що нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України (т. 1,

а.с. 24-25).

Згідно наданого банком розрахунку ОСОБА_1 станом на 03 квітня

2015 року має заборгованість у загальному розмірі 56 914,53 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 1 393 354,15 грн, з яких: 55 348 швейцарських франків, що еквівалентно

1 355 003,11 грн, - заборгованість за кредитом, 1 566,53 швейцарських франків, що еквівалентно 38 351,03 грн, - заборгованість по процентам за користування кредитом. Також ОСОБА_1 нарахована пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у загальному розмірі 11 273,01 грн, з яких: 9 780,37 грн - пеня за прострочення сплати кредиту та 1 492,64 грн - пеня за прострочення сплати процентів (т. 1, а.с. 29-43).

18 грудня 2014 року відповідачам були направлені вимоги про дострокове повернення кредиту. Позивач вимагав кожного з відповідачів погасити наявну заборгованість на 32 день з дня отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення цієї вимоги (т.1, а.с. 63-64, 65-66, 67-71).

Відповідно до висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 25 квітня 2017 року № 2205 за наявними матеріалами не встановлено документальне підтвердження розрахунку ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості станом на 03 квітня 2015 року за договором кредиту

від 28 вересня 2006 року № 0. За результатами дослідження встановлено, що умови додаткової угоди № 1 від 10 грудня 2008 року та

додаткової угоди № 2 від 24 квітня 2009 року не відображають детальної інформації стосовно погашення заборгованості в чітко визначених розмірах щомісячних платежів та містять не узгоджені дані.

Згідно висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 31 травня 2019 року № 2821 за наявними матеріалами не встановлено документальне підтвердження розрахунку заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» станом на 03 квітня 2015 року за договором кредиту від 28 вересня

2006 року № 0 (т.5, а.с. 4-42).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК Українивизначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правильно застосувавши зазначені норми закону, врахувавши умови договору про надання споживчого кредиту від 28 вересня 2006 року № 0 та інші докази, здобуті під час розгляду справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при укладенні спірного договору про надання споживчого кредиту вимоги статті 203 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не були порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами договору про надання споживчого кредиту свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору на протязі майже дев`яти років та звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним після звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості свідчать про те, що позичальником схвалені умови договору про надання споживчого кредиту та підтримувались правовідносини, які виникли між нею і банком на підставі оспорюваного договору про надання споживчого кредиту, укладались додаткові угоди до нього у 2008 та 2009 роках. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем за зустрічним позовом не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти у національній валюті в еквіваленті до швейцарського франку. Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо укладання оспорюваного договору обманним шляхом та під тиском, оскільки такі обставини в силу статті 230 ЦК України позивачем належним чином не обґрунтовані.

Відповідно до статті 3 ЦК Українипринципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, а також договорів іпотеки та поруки, які є похідними від основного договору.

Відповідно до статті 110 ЦПК Українивисновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У разі неспростування презумпції правомірності договору, визначеної статтею 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Встановивши, що позичальник неналежним чином виконувала умови договору про надання споживчого кредиту від 28 вересня 2006 року, внаслідок чого виникла заборгованість, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідачами не спростовано розмір заборгованості за спірним кредитним договором, а висновки експертів не спростовують презумпцію правомірності договору про надання споживчого кредиту та чинності зобов`язань, які виникли на підставі вказаного договору.

У той же час при вирішенні спору суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідно до пункту 11.1 договору про надання споживчого кредиту у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Встановивши, що 18 грудня 2014 року банк звернувся до відповідачів із вимогою про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі, змінивши строк кредитування на 28 січня 2015 року (відомості про отримання позичальником вимоги в матеріалах справи відсутні), висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо стягнення відсотків, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування (28 січня

2015 року), є помилковими.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув, не врахував, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись до позичальника та поручителя з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, змінивши строк кредитування, після спливу якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, та дійшов помилкового висновку про стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені, які були нараховані банком після звернення до позичальника та поручителя з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів за спірним договором про надання споживчого кредиту.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих після закінчення строку кредитування за договором про надання споживчого кредиту (28 січня

2015 року) у розмірі 818,65 швейцарських франків та пені у розмірі 1 421,89 грн є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміну постанови суду апеляційної інстанції у частині стягнення відсотків за користування кредитом та пені.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Степанової Ольги Сергіївни задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у частині вирішення первісних позовних вимог акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» () заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 28 вересня 2006 року у загальному розмірі 56 095,88 (п`ятдесят шість тисяч дев`яносто п`ять) швейцарських франків, яка складається з основного боргу - 55 348 (п`ятдесят п`ять тисяч триста сорок вісім) швейцарських франків та відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 747,88 (сімсот сорок сім) швейцарських франків, а також пеню у розмірі 9 851,12 (дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят одна) грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 19 жовтня 2018 року у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович