Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 308/16112/14-ц

провадження № 61-12925св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача -ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, у складі судді Дергачової Н. В., від 23 березня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кожух О. А., Куштан Б. П., від 04 червня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що відповідно до укладеного між сторонами 05 лютого 2008 року договору № МКH7AN13731283 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 560,12 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04 лютого 2015 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за вказаним кредитним договором перед відповідачем виконало у повному обсязі, а саме надало кредитні кошти у розмірі 10 560,12 дол. США. Натомість ОСОБА_1 у порушення взятих на себе зобов`язань за договором не здійснював погашення коштів за кредитом у встановлені договором строки.

У зв`язку із порушенням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 01 грудня 2014 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком у розмірі 32 084,35 дол. США, яка складається з: 9 673,16 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 442,56 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 453,80 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 17 971,18 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 16,61 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 527,03 дол. США - штраф (процентна складова).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони 05 лютого 2008 року уклали договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав у заставу банку автомобіль марки «DAEWOO», модель «NEXIA 1.5 GL», рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

У порушення вимог закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за договором застави не виконує, предмет застави у заклад банку не передає.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКH7AN13731283 від 05 лютого 2008 року у розмірі 32 084,35 дол. США, що за курсом 15,05 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01 грудня 2014 року складає 482 869,41 грн, вилучити у ОСОБА_1 та передати у заклад банку зазначений автомобіль, звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також надання банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи його тим, що 05 лютого 2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір № МКH7AN13731283 згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 10 560 дол. США, який позичальник зобов`язався повернути не пізніше 04 лютого 2015 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 10,56% річних.

Згідно із пунктом 17.8 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячний платіж у розмірі 190,82 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, винагородою та процентами за користування ним, а пунктом 17.19 договору визначено період сплати - з «5» по «9» число кожного місяця. Такі положення договору відображені і у графіку погашення кредиту.

Вказані умови договору щодо повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитом ОСОБА_1 за час дії договору виконувалися належним чином і жодного разу не було допущено затримки погашення відсотків чи основної суми по договору. З 05 лютого 2008 року по березень 2010 року він щомісяця сплачував місячні платежі у розмірі 190,82 дол. США. Проте, з червня 2009 року працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» почали відмовляти у проведенні щомісячних платежів по погашенню тіла кредиту та процентів за користування кредитом на тій підставі, що у нього наявна кредитна заборгованість, яка виникла у результаті самовільної проплати банком страхових договорів, яких ним не укладалося.

ОСОБА_1 неодноразово звертався із письмовими заявами до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою врегулювання даного непорозуміння, однак банк цьому не сприяв, а навпаки надалі створював для нього перешкоди для здійснення чергових платежів.

Враховуючи приписи частини третьої статті 550, частини четвертої статті 612, частин першої, другої статті 613 ЦК України, а також відсутність його вини у виникненні заборгованості по тілу кредиту та по процентах за кредитно-заставного договору, яка виникла фактично з вини банка, ОСОБА_1 просив суд звільнити його від сплати неустойки процентів по договору та зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок по договору, відрахувавши штрафні санкції та проценти за період з 09 квітня 2010 року по день ухвалення рішення суду, у зв`язку з простроченням з вини кредитора.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 вересня 2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про звільнення від сплати неустойки та процентів і зобов`язання проведення перерахунку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених первісних та зустрічних позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за період з 09 березня 2008 року по 01 березня 2010 року заборгованість ОСОБА_1 утворилася внаслідок самостійної сплати банком страхових платежів за рахунок сплачених позичальником ануїтетних платежів на погашення кредиту відповідно до графіку його погашення, що суперечить умовам пункту 6.2.12 кредитного договору, відповідно до якого відповідач зобов`язався не пізніше дати закінчення дії договорів страхування продовжити строк їхньої дії або укласти нові договори страхування на користь банку у страховій компанії, узгодженій з банком.

Наданими суду доказами підтверджується, що позичальник вживав заходів щодо узгодження страхової компанії із банком, проте йому було відмовлено без посилання на відповідні норми законодавства та умови договору, які потребують додаткової акредитації страхової компанії у банку.

Наданий банком суду розрахунок заборгованості не відповідає матеріалам справи та наданим суду доказам. Нарахування банком заборгованості по комісії за користування кредитом є незаконним, як і нарахування пені у доларах США до суми заборгованості, частини з якої не існує. Банк нараховував, а ОСОБА_1 сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Місцевий суд дійшов висновку про те, що за відсутності обґрунтованого нормативно та документально розрахунку суми боргу за кредитно - заставним договором № МКH7AN13731283 від 05 лютого 2008 року, неможливо достовірно встановити розмір заборгованості позичальника у цій справі, а відтак і звернути стягнення на предмет застави.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2011 року (справа № 2-2618/2010) скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 29 листопада 2010 року та відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. У вказаному рішенні апеляційного суду зазначено, що підставою виникнення спору стали розбіжності щодо виконання ОСОБА_1 вимог пункту 6.2.12 договору, а саме у частині зобов`язання з укладення договорів страхування із страховою компанією, узгодженою з банком, та списання позивачем чергового платежу за рахунок кредиту, при наявності договорів страхування ЗАТ «Просто страхування» від 31 січня 2008 року та 29 січня 2009 року, самостійно укладених ОСОБА_1 на виконання умов кредитно-заставного договору.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду переглядалося в апеляційному порядку лише у межах первісних позовних вимог.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 червня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.

При вирішенні справи місцевий суд, врахувавши наявність судових рішень, якими неодноразово вирішувалися вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави автомобіля у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , обґрунтовано відмовив банку у задоволенні позовних вимог. Встановлені обставини рішеннями суду, що набрали законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини, і мають преюдиціальне значення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у частині вирішення первісних позовних вимог, а справу у цій частині передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог. Судом не враховано, що оскільки позичальник не надавав банку доказів сплати чергового страхового платежу за договором страхування, банк, користуючись своїм правом, передбаченим пунктом 3.4.1 кредитного договору, сплачував чергові страхові платежі замість позичальника, а договір страхування - продовжувався. Доводи позичальника про те, що він особисто укладав договори страхування є безпідставними, так як останній не погоджував із банком страхову компанію.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

15 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МКH7AN13731283 за умовами якого останньому був наданий кредит у розмірі 10 560,12 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04 лютого 2015 року.

Відповідно додатку № 1 до зазначеного договору «Графік погашення кредиту» зазначений кредит підлягав оплаті у період з 09 березня 2008 року по 09 січня 2015 року шляхом щомісячної сплати ануїтетного платежу у розмірі 190,82 дол. США, що включає в себе частину основного боргу, винагороди за резервування і нарахованого відсотку.

ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов`язання за вказаним кредитним договором перед відповідачем виконало у повному обсязі, надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 10 560,12 дол. США, що підтверджується заявою про видачу готівки від 13 лютого 2008 року № 1283.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що позичальник зобов`язання за договором належним чином не виконував, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв`язку з чим станом на 01 грудня 2014 року заборгованість позичальника становить 32 084,35 дол. США, яка складається з: 9 673,16 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 442,56 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 453,80 дол. США - заборгованими по комісії за користування кредитом; 17 971,18 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штрафи відповідно до умов кредитного договору: 16,61 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 527,03 дол. США - штраф (процентна складова).

Позичальник заперечує існування зазначеної заборгованості, оскільки ним своєчасно сплачувалися ануїтетні платежі у розмірі 190,82 дол. США відповідно до додатку № 1 до договору «Графік погашення кредиту», а заборгованість була неправомірно нарахована позивачем.

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 уклали договір застави рухомого майна від 05 лютого 2008 року, згідно з яким, позичальник надав у заставу автомобіль марки «DAEWOO», модель «NEXIA 1.5 GL», рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить йому на праві власності.

Згідно із пунктами 6.2.11-6.2.14 договору позичальник зобов`язався на день укладення договору застрахувати на користь банку предмет застави на суму, строк та від ризиків, що зазначені у статті 17.3 договору та надати банку договори страхування, укладені відповідно до вимог статті 3.1.3 договору. При цьому, якщо відповідно до пункту б) статті 17.1.3 договору в загальний розмір кредиту включено суму перших страхових платежів за договором страхування, позичальник надає докази сплати перших страхових платежів. Не пізніше дати закінчення дії договорів страхування продовжити строк їхньої дії або укласти нові договори страхування на користь банку у страховій компанії, узгодженій з банком. До повного виконання своїх зобов`язань за договором позичальник зобов`язується не визначати будь - яку іншу особу вигодо набувачем за договором страхування. В період настання строків сплати страхових платежів за договорами страхування надавати банку докази сплати страхових платежів.

Наданою банком оборотною відомістю підтверджується, що позичальником вчасно сплачувався ануїтетний платіж до 01 березня 2010 року, що також підтверджується копіями відповідних квитанцій, наданих відповідачем (т. 1, а.с. 194 - 197).

30 січня 2009 року, 07 квітня 2009 року та 09 червня 2009 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявами про погодження страхових договорів відповідно до умов основного договору, проте банк відмовив у погодженні зазначеного договору через відсутність акредитації у банку страхової компанії та на підставі пункту 3.4.1 кредитного договору списав черговий страховий платіж за рахунок кредиту, у зв`язку з чим збільшилася сума кредиту та утворилася заборгованість позичальника перед банком (т.1, а.с. 170).

06 листопада 2009 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявою (вхідний № 5813) про незаконність таких дій, проте банк не прийняв цієї заяви до уваги та продовжував нараховувати заборгованість.

Наданими суду банком доказами підтверджується, що ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав від імені ОСОБА_1 договір особистого страхування від 05 лютого 2008 року № MKH7LK13731283 на період із 05 лютого 2008 року по 04 лютого 2009 року із сплатою 516,40 грн та договір страхування наземного транспорту № MKH7AN-100СК003 від 01 лютого 2010 року на період з 01 лютого 2010 року по 31 січня 2011 року із сплатою 1 956,12 грн із ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах», які сплачував за платіжними дорученнями: від 30 січня 2009 року № РТ020В089Z на суму 295,66 дол. США, від 29 січня 2010 року № РТ029В2060 на суму 244,24 дол. США; від 31 січня 2011 року № РТ021В2ЕЗТ на суму 236,13 дол. США; від 01 лютого 2012 року № РТ021В2QGI на суму 224,05 дол. США; від 13 лютого 2008 року № 80213В0016 на суму 204,92 дол. США; від 13 лютого 2008 року № 80213В0018 на суму 102,46 дол. США; від 04 лютого 2009 року № РТ024В078С на суму 62,98 дол. США; від 04 лютого 2011 року № РТ024В08NL на суму 32,48 дол. США; від 03 лютого 2012 року № РТ023В08В8 на суму 32,15 дол. США; від 04 лютого 2012 року № РТ024В0Е0О на суму 32,07 дол. США; від 04 лютого 2013 року № РТ024В0ІМ7 на суму 31,84 дол. США; від 13 лютого 2008 року № 80213В001А на суму 516,40 грн; від 04 лютого 2009 року № 078F на суму 516,40 грн; від 04 лютого 2010 року № РТ024В0Е0S на суму 258,20 грн; від 04 лютого 2011 року № РТ024В08NP на суму 258,20 грн; від 03 лютого 2012 року № РТ023В08ВС на суму 258,20 грн; від 04 лютого 2013 року № РТ024В0ІМВ на суму 258,20 грн; від 30 січня 2009 року № 08А2 на суму 2 380,04 грн; від 29 січня 2010 року № РТ029В2064 на суму 1 966,12 грн; від 31 січня 2011 року № РТ021В2Е3Х на суму 1 879,61 грн; від 01 лютого 2012 року № РТ021В2QGM на суму 1 796,91 грн (т.1, а.с. 191 - 211).

Встановлено, що позичальником самостійно було укладено договір добровільного страхування транспортних засобів із ЗАТ «Просто-Страхування» № 117316 на період з 01 лютого 2008 року по 31 січня 2009 року із сплатою платежу у сумі 2 478,35 грн, де вигодонабувачем було зазначено ПАТ КБ «Приват Банк» (т.1, а.с. 172); № 183263 від 29 січня 2009 року із ЗАТ «Просто-Страхування» на період з 01 лютого 2009 року по 31 січня 2010 року із сплатою платежу у сумі 2 476,00 грн, де вигодонабувачем було зазначено ПАТ КБ «Приват Банк» (т.1, а.с. 174), і сплачено відповідний внесок, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 30 січня 2009 року та договір від 29 січня 2009 року із ЗАТ «Просто-Страхування» добровільного страхування від нещасних випадків на період з 01 лютого 2009 року по 31 січня 2010 року із розміром внеску 155,22 грн (т.1, а.с. 175-177) і сплачено відповідний внесок, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 30 січня 2009 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2010 року у справі № 2-2618/2010 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Передано у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене майно - легковий автомобіль марки «DAEWOO» модель «NEXIA», 2008 року випуску, тип ТЗ: легковий, № кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

У рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № MKH7AN13731283 від 05 лютого 2008 року у розмірі 10 148,55 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 78 302,18 грн, звернуто стягнення на предмет застави на даний автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2011 року у справі № 2-2618/2010 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2010 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави скасовано, і ухвалено нове рішення, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд вказав про те, що місцевий суд не з`ясував природу виниклої заборгованості за кредитним договором, і поза увагою суду першої інстанції залишилося посилання відповідача з приводу виникнення спору у зв`язку з розбіжностями щодо виконання відповідачем вимог пункту 6.2.12 договору, а саме у частині зобов`язання з укладення договорів страхування та списання позивачем чергового платежу за рахунок кредиту за наявності договорів страхування ЗАТ «Просто-Страхування» від 31 січня 2008 року та 29 січня 2009 року.

Також встановлено, що 28 березня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду позовну заяву, у якій просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКH7AN13731283 від 05 лютого 2008 року, вилучити предмет застави та передати його у заклад банку, а саме: автомобіль марки «DAEWOO», модель «NEXIA 1.5 GL», рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 (справа № 0417/12177/2012).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у цій справі від 23 квітня 2013 року провадження закрито з підстав, визначених частиною другою статті 205 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Справа переглядається лише у межах доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

У відповідності до положень частини третьої статті 61 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містить стаття 82 чинного ЦПК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

У силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до частини першої статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Врахувавши обставини, встановлені рішенням у справі № 2-2618/2010, яке у силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, (стаття 82 ЦПК України нині діючого) має преюдиційне значення, встановивши, що за період з 09 березня 2008 року по 01 березня 2010 року заборгованість позичальника утворилася внаслідок самостійної сплати банком страхових платежів за рахунок, сплачених відповідачем ануїтетних платежів на погашення кредиту відповідно до графіку його погашення, що суперечить умовам пункту 6.2.12 договору, відповідно до якого позичальник зобов`язався не пізніше дати закінчення дії договорів страхування продовжити строк їхньої дії або укласти нові договори страхування на користь банку у страховій компанії, узгодженій з банком, а також взявши до уваги те, що відповідач вживав заходів щодо узгодження страхової компанії із банком, проте йому було відмовлено без посилання на відповідні норми законодавства та умови договору, які потребують додаткової акредитації страхової компанії у банку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог.

При розгляді справи судом не здобуто доказів на підтвердження протиправності дій відповідача.

За відсутності обґрунтованого нормативно та документально розрахунку суми боргу за кредитно-заставним договором № МКH7AN13731283 від 05 лютого 2008 року неможливо достовірно встановити розмір заборгованості відповідача у цій справі, а відтак і звернути стягнення на предмет застави.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються переоцінки доказів, та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, та беручи до уваги те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет застави є неприйнятним, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
А. І. Грушицький
І. М. Фаловська