справа № 753/9539/19 головуючий у суді І інстанції Заставенко М.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 231 698 грн. 88 коп., з яких 210 535 грн. 65 коп. - заборгованість за договором та 21 163 грн. 23 коп. - три відсотки річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 лютого 1997 року між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», правонаступником якого є ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири продаж здійснено за 31 721 грн., що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору, і відповідає офіційному курсу гривні до долара США. Отже, під умовними одиницями в даному договорі сторони мали на увазі саме долар США. Постановою Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-29цс між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» і відповідачами та іншими в повністю аналогічних договорах купівлі-продажу квартир у будинку АДРЕСА_1 визнано дійсним п. 4 договору та встановлено допустимість використання при вирахуванні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти за умови, що платежі будуть здійснюватися у гривні. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 липня 2012 року у цій же справі встановлено, що належним виконанням зобов`язань за договорами купівлі-продажу квартир у будинку АДРЕСА_1 є внесення покупцями грошових коштів у національній валюті України в сумі, що на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Таким чином, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню у даній справі обставини, пов`язані з тлумаченням п. 4 договору та визначення терміну «умовна одиниця». Отже, належним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 є сплата ними такої суми в гривнях, яка розраховується за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на день подання позову. Позивач посилається на те, що незважаючи на минування кінцевого строку виконання зобов`язання по сплаті вартості квартири та всупереч законодавству і судовій практиці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю не виконали зобов`язань з оплати вартості квартири. Як боржники, які прострочили виконання грошового зобов`язання, відповідачі відповідно до положень ст. 625 ЦК України повинні також сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд порушив положення ч. 1 ст. 417 ЦПК України та неправильно застосував положення ст. 213, 637 ЦК України. Суд неправильно застосував ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Позивач посилається на судові рішення Верховного Суду у аналогічних правовідносинах, зокрема, у справі ОСОБА_3 та вказує на те, що суд проігнорував висновки у вказаній справі та вказівки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у даній справі. За результатами виконання договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу Дарниця розраховувала отримати від відповідачів саме 16 750 доларів США, а не еквівалент цієї суми у гривнях за курсом станом на дату укладення вказаного правочину. Згідно з договором купівлі-продажу та додатковою угодою ціна квартири складала 31 721 грн., що на момент розгляду справи становить 16 750 умовних одиниць. Зазначаючи у договорі еквівалент вартості квартири в доларах США та визначаючи у додатковій угоді порядок здійснення взаєморозрахунків у гривнях, сторони мали намір не просто погодити вартість квартири в іноземній валюті станом на дату укладення договору, а й зафіксувати реальну вартість цього майна станом на дату укладення договору купівлі-продажу квартири, яка мала бути сплачена відповідачами протягом п`ятнадцяти років з дати укладення такого договору. Грошові кошти, які позивач мав намір отримати, є майном. Вступаючи у договірні відносини з відповідачами, позивач мав розумне та законне очікування, що відповідачі сплатять йому реальну ринкову вартість того майна, щодо якого укладався правочин. Позбавлення позивача права отримати ринкову вартість проданої квартири є невиправданим та непропорційним втручанням у мирне володіння майном. При цьому, позивач вказує на рішення ЄСПЛ у справах «Федоренко проти України», «Стретч проти Об`єднаного Королівства». Позивач також посилається на постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у справі № 753/10437/14-ц. Чинне законодавство України не містить жодних обмежень щодо можливості використання іноземної валюти для цілей визначення ціни договору чи обчислення суми грошового зобов`язання за договором. Чинне на час укладення договору законодавство не забороняло використання іноземної валюти або інших розрахункових величин для обчислення розміру грошових зобов`язань. Під поняттям в «умовних одиницях» сторони мали на увазі саме долар США. Додаткова угода була визнана недійсною судом лише у 2009 році з огляду на те, що вона не була нотаріально посвідчена. Відповідачі жодного разу не заперечували свого вільного волевиявлення на її підписання та виконували її умови протягом двох років. Недійсність додаткової угоди не пов`язана з дефектом волі сторін, а тому її зміст має бути використаний судом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують на те, що договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. У договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинна була виконувати відповідач в залежності від курсу іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти. Законом передбачено обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті. Разом із тим, він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти та інших розрахункових величин. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановлені ст. 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладання договору купівлі-продажу. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15. Грошової одиниці під назвою «умовна одиниця» в світі не існує та її використання на території України не передбачено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 лютого 1997 між ЗАТ «ФФ «Дарниця», з одного боку, та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3у1057. У пункті 4 договору зазначено: «Продаж здійснено за тридцять одну тисячу сімсот двадцять одну гривню, що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення даного договору». Відповідно до п. 5 договору покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту його укладання. До виплати покупцями продавцю повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження. Після повного виконання покупцями зобов`язань по оплаті вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальній конторі (а.с.6-7, Т.1).

18 лютого 1997 року між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та ОСОБА_2 вичем, ОСОБА_1 підписано додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 74 від 18 лютого 1997 року, якою встановлено розмір щомісячної виплати виходячи з еквіваленту 81 ум.од. в національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати (а.с.127, Т.2).

ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» тлумачить пункт 4 договору купівлі-продажу як визначення розміру зобов`язань за вказаним договором в умовних одиницях, тобто, доларах США, і вважає, що це є підставою для визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом долара США до гривні на день платежу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2010 року, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання угод недійсними задоволено. Визнано недійсною частину пункту 4 у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ЗАТ «ФФ Дарниця» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та посвідчений 18 лютого 1997 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., та зареєстрований в реєстрі за № 3у-1057, а саме: «що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору» та визнано недійсною додаткову угоду до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що була укладена між ЗАТ «Фармацевтична фірма Дарниця» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 18 лютого 1997 року ( а.с.12, Т.1, а.с.55-61, Т.2).

Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на зазначені судові рішення.

У жовтні 2010 року ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулась до Верховного Суду України зі скаргою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року у зв`язку з винятковими обставинами (а.с.13, Т.1).

Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2012 ухвалу Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року щодо відмови у відкритті касаційного провадження в частині вирішення зустрічних позовних вимог, в тому числі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними в частині визнання недійсною частини пункту 4 у договорах купівлі-продажу квартир скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції (а.с.8-16, Т.1).

Отже, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2009 в частині визнання недійсними додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що була укладена між ЗАТ «ФФ Дарниця» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 18 лютого 1997 року, набрало законної сили.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виконання умов договору купівлі-продажу квартири за період з липня 1997 року по вересень 2011 року сплатили ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» грошові кошти в сумі 31 721 грн., що підтверджується платіжними квитанціями (а.с.218-225, Т.1).

06 червня 2012 року відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» ЗАТ «ФФ «Дарниця» змінило власне найменування на ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до суду відповідачі сплатити позивачу повну вартість квартири.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановленні статтею 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.

За правилом сontra proferentem - слова договору мають тлумачитись проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не лише у тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені, але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, але були включені до договору під переважним впливом однієї зі сторін.

Правило тлумачення умов договору contra proferentem передбачає, що його застосування вимагає від суду з`ясування авторства спірної договірної умови.

Якщо не доведено інше, стороною, яка розробила і (або) запропонувала спірну умову договору, є: у договорі, укладеному між особою, що здійснює підприємницьку діяльність, і фізичною особою (у тому числі споживачем), - сторона, що здійснює підприємницьку діяльність. При неясності волі сторін суд має вибрати варіант, що відповідає інтересам покупця.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом НБУ саме на день укладання договору купівлі-продажу.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15, від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, а також Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14ц при розгляді інших цивільних справ у подібних правовідносинах, та у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 753/4078/17.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід з`ясувати сутність такого визначення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджено сплату відповідачами вартості квартири за укладеним договором купівлі-продажу.

Також суд зазначив, що враховуючи, що в договорі купівлі-продажу квартири від 18 лютого 1997 року його сторони чітко визначили його істотну умову - ціну, яка становить 31 721 грн., і жодним чином не передбачили, що вказана ціна визначається за офіційним курсом іноземної валюти, немає жодних підстав вважати, що покупці повинні сплатити вартість квартири, виходячи з курсу долара США до гривні України на день платежу.

Договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Також, в договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинні були виконувати відповідачі в залежності від курсу іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що покладення на відповідачів відповідальності та обов`язків, які не були прямо передбачені в договорі та законі, який існував на час укладення договору, є порушенням вимог закону, загальних засад цивільного судочинства та призводить до порушення прав останніх.

При вирішенні справи судом були взяті до уваги висновки Верховного Суду, які містяться у постанові від 20 березня 2019 року при касаційному розгляді цієї справи.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку із належним виконанням відповідачами умов договору купівлі-продажу.

У позовній заяві та в апеляційній скарзі ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» посилається на постанову Верховного Суду у справі ОСОБА_3 (справа № 753/22010/14-ц) та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12).

Згідно з ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 753/22010/14-ц) та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12) вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не були учасниками цих справ, а тому зазначені судові рішення не мають преюдиціального значення для них.

Крім того, в зазначеній постанові (справа № 753/22010/14-ц) Велика Палата Верховного Суду встановила ряд процесуальних порушень, допущених судами першої й апеляційної інстанцій та вказала, що суди не дослідили зібрані у справі докази, та з порушенням частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), та частини четвертої статті 82 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) керувалися судовими рішеннями, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та впливають на права й інтереси всіх учасників спору.

З огляду на вказане, у цій справі неможливим є вирішення правової проблеми, поставленої Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 08 травня 2018 року.

Отже, направивши справу № 753/22010/14-ц на новий розгляд, Велика Палата Верховного Суду не вирішила виключну правову проблему та вказала, що суди повинні встановити фактичні обставини саме цієї справи, дати їм оцінку, а, відтак, посилання в апеляційній скарзі на зазначену постанову Великої Палати Верховного Суду, як на таку, вимоги якої не дотримані судом першої інстанції, є безпідставними.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції всебічно та повно розглянув справу, надав вірне тлумачення укладеному сторонами договору, що відповідає його змісту та висновкам Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14ц (провадження № 61-11сво17).

Посилання ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» апеляційний суд відхиляє, оскільки у цій справі договір містив пункт, який встановлював, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США. Відповідач (покупець) не заперечував зміст цього пункту. Між сторонами не існувало розбіжностей у його тлумаченні, що саме виплачена сума не повинна бути меншою за відповідний еквівалент доларів США. Проте, цей пункт договору покупець не виконав. Оскільки вважав, що його представник при укладенні договору діяв з перевищенням повноважень, погоджуючись на таке положення, що робить договір недійсним. Ця позиція була підтримана внутрішніми судами України.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» посилається також на рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства». У той же час, вказане рішення стосувалося відмови у реалізації права на продовження строку дії оренди на двадцять один рік згідно з умовами договору оренди у зв`язку з перевищенням місцевим органом влади своїх повноважень при включенні такої умови до договору оренди.

Разом із цим, у даній справі між сторонами існує розбіжність у тлумаченні пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу, якими передбачено, що продаж здійснено за тридцять одну тисячу сімсот двадцять одну гривню, що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що за результатами виконання договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу Дарниця розраховувала отримати від відповідачів саме 16 750 доларів США, а не еквівалент цієї суми у гривнях за курсом станом на дату укладення вказаного правочину. Чинне на час укладення договору законодавство не забороняло використання іноземної валюти або інших розрахункових величин для обчислення розміру грошових зобов`язань.

Спір стосується застосування частин першої та другої статті 533 ЦК України і статті 169 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, щодо можливості виконання грошового зобов`язання у гривнях за офіційним курсом іноземної валюти станом на дату кожного платежу чи на дату укладення договору купівлі-продажу квартири, виходячи з можливості або неможливості визначити шляхом тлумачення цього правочину справжній зміст відповідної його умови щодо порядку проведення розрахунку.

За подібних правовідносин у справі № 753/11000/14-ц, в якій суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у позові ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року дійшов висновку, що наявні правила тлумачення не дають можливості визначити справжній зміст умови договору купівлі-продажу квартири щодо порядку проведення розрахунку. Тому Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду застосував тлумачення проти того, хто запропонував відповідну умову, оскільки особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

При цьому, Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16.

В апеляційній скарзі позивач також посилався на постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у справі № 753/10437/14-ц.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Як зазначалося вище Об`єднана Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц вказала на те, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem (слова договору мають тлумачитись проти того, хто їх написав).

Зазначена правова позиція Об`єднаної Палати Верховного Суду не була предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду, не скасована, є чинною, а, відповідно, відсутні висновки, які вказують на протилежне.

У зв`язку з зазначеним, також не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача щодо порушення відповідачами доктрини «venire contra factum proprium» (заборона суперечливої поведінки), яка заснована на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Оскільки, як зазначає позивач, відповідачі не заявляли жодних претензій під час укладення зазначеного договору та без будь-яких зауважень виконували умови договору купівлі-продажу квартири разом з додатковою угодою до нього протягом близько двох років з дати його укладення.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, укладена між сторонами додаткова угода до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18 лютого 1997 року, що визнана недійсною в судовому порядку, не створює жодних юридичних наслідків, а, відтак, і поведінка сторін, що викликана такою угодою, не може бути врахована судом.

Наполягаючи в суді апеляційної інстанції на необхідності врахування судом поведінки сторін, а саме виконання відповідачами умов зазначеної додаткової угоди, представник позивача не зміг зазначити суду норму чинного законодавства, яка встановлює для суду право чи обов`язок врахування поведінки сторін, що була викликана недійсною угодою.

Інші доводи апеляційної скарги, а саме не врахування судом факту проведення засідання правління позивача та ухваленого ним рішення з визначенням ціни квартири, ігнорування судом обов`язку врахувати укладену між сторонами додаткову угоду, вказівка на відсутність у позивача економічного інтересу до укладання договору на 15 років та визначення ціни в гривнях, не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, а, отже, не впливають на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.