Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 201/14358/15-ц

провадження № 61-28120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року у складі судді Ткаченко Н. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2008 року № 0301/0608/71-119 у розмірі 19 987 105, 69 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 17 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк»

(далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0301/0608/71-119, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 400 000, 00 дол. США на строк до 16 червня 2030 року включно, а позичальник зобов`язався у порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати неустойку та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Всупереч умовам кредитного договору відповідач зобов`язання належним чином не виконувала, в результаті чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»

(далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») укладений договір факторингу № 15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги зі стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, на підставі якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 17 червня 2008 року.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати недійсними договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». В обґрунтування позову посилалася на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не отримало генеральної ліцензії для здійснення валютних операцій, тому не набуло право на укладення оспорюваного договору. Також зазначила, що оспорювані договори не відповідають вимогам частини другої статті 207 ЦК України, оскільки договір не підписаний на кожній сторінці і підпис уповноваженої особи банку не скріплений печаткою банку, а сам підпис голови правління пана ОСОБА_2 на різних аркушах договору факторингу № 15 різниться за кількістю букв, їх окремих елементів, форми завитків та їх кількістю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року № 0301/0608/71-119 у розмірі 887 091, 11 дол. США, що за курсом НБУ станом на 24 квітня 2015 року становило 19 987 105, 69 грн, з яких: за сумою кредиту - 392 425, 00 дол. США, за відсотками - 291 712, 71 дол. США, пеня за останній календарний рік - 202 953, 40 дол. США. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 не виконала належним чином зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з неї на користь позивача. Відмовляючи у зустрічному позові, суд посилався на те, що відповідач не довела, яким чином порушуються її права цими договорами, оскільки вона не є стороною оспорюваних договорів. Також зазначив, що оспорювані договори факторингу укладені відповідно до вимог чинного законодавства, підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року в частині визначення суми заборгованості за пенею змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 392 425, 00 дол. США; заборгованість за процентами у розмірі 219 712, 71 дол. США; пеню у розмірі 10 000, 00 грн. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що розмір пені значно перевищує розмір боргового зобов`язання, внаслідок її стягнення будуть порушені права відповідача, тому суд апеляційної інстанції вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 та статті 616 ЦК України та зменшити розмір пені з 202 953, 40 дол. США до 10 000, 00 грн. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині відмови у зустрічному позові, суд апеляційної інстанції погодився з висновком про відсутність підстав для визнання договорів недійсними.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилалася на те, що на момент укладення між відповідачами наведених договорів було чинним розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження), згідно з пунктом 1.2 якого до фінансової послуги факторингу було віднесено операції з фінансовими активами, набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі право вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Заявник зазначила, що суди не звернули увагу на те, що із ОСОБА_1 не узгодили відступлення права вимоги, що передбачено пунктом 10. 8 кредитного договору. Окрім цього, суди не звернули увагу, що позивач змінив строк виконання зобов`язання, звернувшись у 2010 році до суду із позовом, а тому ним пропущена позовна давність. Також суди не встановили належним чином обставин у справі, оскільки їй відмовлено у задоволенні клопотання про витребування оригіналів оскаржуваних договорів і суд досліджував лише копії. Зазначила, що договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 є неукладеним, оскільки його підписано неуповноваженою особою.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ТОВ «Кредитні ініціативи» просило касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0301/0608/71-119, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 400 000, 00 дол. США на строк з 17 червня 2008 року до 16 червня 2030 року включно, а позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати неустойку та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.

10 лютого 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 2-5169/11 за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором ухвалено рішення, яким вимоги ПАТ «Сведбанк» задоволені повністю.

Встановлено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладений договір факторингу № 15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, на підставі якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Судами встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» 28 листопада 2012 року здійснило розрахунок у повному обсязі та у порядку, встановленому договором.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором від 17 червня 2008 року № 0301/0608/71-119 виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 400 000, 00 дол. США.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, в результаті чого наявна прострочена заборгованість: за тілом кредиту - 392 425, 00 дол. США; за відсотками - 291 712, 71 дол. США;

пеня - 550 837, 17 дол. США. Заборгованість за пенею за останній календарний рік за кредитним договором складає 202 953, 40 дол. США.

На адресу відповідача 20 травня 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направлена досудова вимога про сплату заборгованості, яку відповідач отримала 25 травня 2015 року.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суд зробив такі висновки.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами частин першої та другої статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відмежування зазначеного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

В обґрунтування касаційної скарги заявник посилалася на те, що укладення оспорюваних договорів факторингу суперечить вимогам пункту 1.2 Розпорядження.

Пунктом 1 Розпорядження (у редакції, чинній на момент укладення договорів факторингу) передбачено, зокрема, віднесення до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Водночас частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Зазначеною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії, а саме страхової діяльності, діяльності з накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучення коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 462/2980/17 (провадження № 61-11405св18), підстав відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги про те, що спірні договори факторингу укладені з порушенням вимог Розпорядження Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Відповідно до пункту 10.5 кредитного договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов`язання за цим договором третій особі без згоди позичальника.

З огляду на наведене доводи заявника про те, що банк не дотримався умов договору, не повідомив позичальника про відступлення прав за договором третій особі, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки вони суперечать вимогам закону та умовам кредитного договору.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули увагу, що позивач змінив строк виконання зобов`язання, звернувшись у 2010 році до суду із позовом, а тому ним пропущена позовна давність, також є необґрунтованими, оскільки у пункті 10.11 кредитного договору сторони встановили, що позовна давність за будь-якими вимогами банку за договором становить 10 років. Отже, звернувшись до суду із цим позовом у вересні 2015 року, ТОВ «Кредитні ініціативи» позовну давність не пропустило.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неналежним чином дослідили докази за зустрічним позовом, зокрема, не дослідили оригінали договору факторингу, не звернули увагу, що договір підписаний неуповноваженою особою, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, з урахуванням того, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, одночасно встановивши, що відповідач не виконала належним чином умови кредитного договору, висновок судів про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості є обґрунтованим.

Водночас, враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Судами встановлено, що 10 лютого 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 2-5169/11 за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок дострокового стягнення повністю суми кредиту та заборгованості, що виникла перед банком, ухвалено рішення, яким вимоги ПАТ «Сведбанк» задоволені в повному обсязі. Зазначене рішення набрало законної сили, однак виконано не було.

Внаслідок пред`явлення банком позову до позичальника про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відбулася зміна встановленого строку виконання зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного Верховний Суд зробив висновок про відсутність у позивача правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом з огляду на те, що банк у червні 2010 року пред`явив до відповідача вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов`язання.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не застосували та дійшли необґрунтованих висновків про можливість стягнення заборгованості за процентами, що нараховані після зміни строку виконання основного зобов`язання.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення відсотків за кредитним договором, Верховний Суд врахував, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить деталізованого обрахунку суми нарахувань відсотків з червня 2010 року, однак сума заборгованості за відсотками станом на червень зазначеного року встановлена у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2011 року у справі № 2-5169/11 та становить 59 620, 68 дол. США.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні у частині зміни розміру стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом з 291 712, 71 дол. США на 59 620, 68 дол. США.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вирішення питання про поновлення виконання оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2019 року зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Зробивши висновок про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій, постановлених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює дію оскаржуваних рішень у незмінених частинах.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року змінити в частині визначення суми відсотків, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», зменшивши суму відсотків до 59 620, 68 дол. США.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року у незміненій та нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року у іншій частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року у незмінених частинах.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко