Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2/205/794/14-ц

провадження № 61-17806св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є.В.,

суддів - Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Дніпропетровська міська рада,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Калюжний Денис Юрійович на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Мовчан Д. В. від 29 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Бараннік О. П., Пономарь З. М. від 18 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Сторонами цього спору є ОСОБА_1 (далі - Позивач) особисто та як правонаступник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (далі - Відповідач).

Сторони з 2003 року є співвласниками нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , які станом на 2006 р. зазнали суттєвих змін внаслідок проведеної за згодою сторін реконструкції.

Позиція позивача полягає в тому, що реконструкція спільного майна проведена за його рахунок, тому відповідач безпідставно збагатився на 737 856, 00 грн (дійсна вартість робіт і будівельних матеріалів), які позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Відповідач стверджує, що поліпшення спірних будівель на загальну суму 737 856, 00 грн відбувалось також і за його рахунок. Заперечував, що він надавав згоду на деякі роботи щодо облаштування за спільні кошти земельної ділянки шляхом її замощення, встановлення бойлеру на накривки на паркан. Вважав безпідставними вимоги позивача також через відсутність доказів, що позивач витратив кошти на облаштування майна відповідача, а не власного майна.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування вартості безпідставно отриманого майна грошові кошти у розмірі 737 856 грн та вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач збільшив вартість свого нерухомого майна через його невід`ємні поліпшення за кошти позивача без будь-якої правової підстави, а тому зобов`язаний повернути їх позивачеві.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року скасовано рішення місцевого суду, постановлено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, а саме: стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 129 687, 00 гривень та вирішено питання розподілу судових витрат.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив із доведеності витрат позивача для облаштування замощення земельних ділянок навколо будівель сторін, накривок для паркану та бойлеру, тому 50 % цих витрат слід стягнути з відповідача на користь позивача.

У задоволенні інших вимог позивача судом апеляційної інстанції відмовлено, оскільки інші поліпшення належного сторонам майна відбулись за рахунок обох сторін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення 50 % вартості замощення, а також облаштування бойлера та накривок на паркан, та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача 50 % вартості облаштування замощення бойлера та накривок на паркан, суд касаційної інстанції звернув увагу на недоведеність вчинення цих дій позивачем за згоди відповідача та невірне застосування норм матеріального права при вирішенні цих позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року змінено рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2014 року розмір стягнутої в рахунок відшкодування вартості майна з 737 856 грн до 117558 грн. та розмір судових витрат з 1700 грн до 1126,08 грн.

Переглядаючи рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2014 року в частині стягнення вартості замощення, облаштування бойлера та накривок на паркан, апеляційний суд у своєму рішенні від 18 травня 2017 року дійшов висновку про те, що відповідач надавав згоду на такі поліпшення спільного майна в межах спільної домовленості на реконструкцію спірних приміщень з метою спільного використання. Оскільки відповідач використовував вказане майно і не висловлював будь-яких заперечень при його установці, з нього слід стягнути 50 % його вартості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

Касаційна скарга мотивована тим, що мощення плиткою земельних ділянок, на яких розташовані належні сторонам приміщення, проведено за ініціативою позивача та виплаченого для задоволення його потреб. Вказані земельні ділянки орендуються сторонами у власника - Дніпровської міської ради, не є власністю відповідача, тому відповідач не має обов`язку оплачувати ці витрати позивача.

Вважав не доведеним придбання бойлеру саме позивачем, оскільки наданий позивачем рахунок-фактура не підтверджує цих обставин.

Крім того, звертає увагу на те, що договірний характер взаємовідносин сторін унеможливлює застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Вирішивши справу як спір щодо безпідставно набутого майна, суди попередніх інстанцій не врахували вказівку суду касаційної інстанції щодо не вірного застосування норм матеріального права та проігнорували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88 цс 13.

Відзив (заперечення) позивача на касаційну скаргу.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу мотивований тим, що територія на якій розташовані належні сторонам об`єкти нерухомого майна, являє собою єдиний масив, замощений тротуарною плиткою та огороджений парканом.

Оскільки належні позивачеві об`єкти займають 2/3 частини цієї території, для їх обслуговування відповідач не може не використовувати тротуарну плитку та паркан.

Спірний бойлер встановлений саме у належному відповідачу об`єкті нерухомого майна, отже, виключно відповідач ним володіє і користується. Не заперечуючи цих обставин, відповідач не надав документів, які б свідчили про придбання ним, а не позивачем цього бойлеру. Водночас надані суду рахунок-фактура підтверджує придбання бойлеру саме позивачем.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 2/205/794/14-ц (провадження № 61-17806св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

10 червня 2019 року справу розподіллено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 жовтня 2003 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 (у подальшому назва змінена на АДРЕСА_1), позначені на плані Е-1, Е1-1, О-1, Х-1,т Х1-2, Х2-1, х-1, а ОСОБА_3 придбала приміщення магазину, розташованого за цією ж адресою.

З метою подальшого використання об`єкту нерухомого майна та його обслуговування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали з Дніпровською міською радою договори оренди земельної ділянки, яка була їм виділена у спільну оренду за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3378 га, кожному із них по 50 % тобто по 0,1689 га, про що свідчать договори оренди від 18 листопада 2004 року та від 17 листопада 2004 року, відповідно. Крім того, кожний із них уклав також окремі договори оренди щодо інших земельних ділянок, так, ОСОБА_2 - на земельну ділянку загальною площею 0,0918 га, ОСОБА_3 - на земельну ділянку загальною площею 0,0248 га.

Сторони на підставі усної домовленості вирішили провести реконструкцію вказаного нерухомого майна, для їх подальшого використання для здійснення господарської діяльності, а саме м`ясопереробного цеху по виробництву харчових домішок, сумішей та композицій за усним договором між сторонами.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2008 року встановлено, що 16 листопада 2004 року було зареєстровано статут ТОВ «Магія Смаку», засновниками якого виступили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ухвалено рішення про визнання за ОСОБА_1 права на 100 % частку у статутному фонді Товариства. Згідно Статуту юридична адреса місцезнаходження ТОВ «Магія смаку» є АДРЕСА_1. Отже, за вказаним договором ОСОБА_2 передав ТОВ «Магія смаку» в тимчасове платне користування нежитлові приміщення.

В період розгляду цього спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, її спадкоємцем є ОСОБА_1 .

Під час реконструкції приміщень в тому числі, і належних відповідачу, були затрачені особисті кошти сім`ї Махницьких, зокрема, на облаштування замощення, бойлеру та накривок на паркан, які використовуються як позивачем так і відповідачем, витрачено грошові кошти у розмірі 235117 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статей 357, 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється за їхньою згодою. Поліпшення спільного майна , які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

На підставі правої оцінки належних та допустимих доказів судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що реконструкція спірної нерухомості в частині встановлення накривок для паркану та установлення замощення плиткою земельної ділянки під та навколо належної сторонам нерухомості, проводилась за рахунок позивача, але для спільного використання їх обома співвласниками.

При цьому судами достовірно встановлено, що ці поліпшення майна використовуються сторонами, однак їх відокремити неможливо, оскільки окремо частка накривок для паркану не виділялась кожному із співвласників, замощення виконувалось на земельній ділянці, яка знаходилась в спільному користуванні сторін, як фізичних осіб згідно договору оренди ділянки, а спільний бойлер (що не заперечувалося самим відповідачем) знаходиться у його приміщеннях і він продовжує його використовувати.

Доводам відповідача про відсутність його згоди на вказані поліпшення майна сторін апеляційним судом надана належна правова оцінка та вірно враховано, що бойлер встановлений у належному позивачеві приміщенні, земельна ділянка та паркан навколо спільної нерухомості були облаштовані саме з метою спільної діяльності сторін як засновників ТОВ «Магія Смаку».

Встановивши, що на облаштування замощення, бойлеру та накривок на паркан позивачем витрачено грошові кошти у розмірі 235117 грн., і ці поліпшення є спільною власністю сторін, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача 50% його вартості у розмірі 117558 грн.

Разом з тим, колегія суддів знаходить обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що договірний характер взаємовідносин сторін унеможливлює застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК Українибезпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Апеляційний суд, вирішуючи справу в частині стягнення вартості накривок для паркану, замощення земельної ділянки та бойлеру як спір щодо безпідставно набутого відповідачем майна, не врахував, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням ям майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права. Тоді як обставини ці справи вказують на те, що облаштування спільної нерухомості сторін накривками для паркану, замощенням земельної ділянки та бойлером відбувалось в межах реалізації права спільної часткової власності сторін на нерухомість на підставі усних домовленостей про його поліпшення.

При цьому суд апеляційної інстанції не врахував вказівку суду касаційної інстанції щодо не вірного застосування норм матеріального права , порушивши при цьому вимоги статті 338 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Отже, судове рішення апеляційної інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 50% вартості поліпшень спільної нерухомості у вигляді облаштування замощення, бойлеру та накривок на паркан ухвалено з додержанням норм процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують тазводяться лише до переоцінки доказів.

Разом з тим, оскільки судом апеляційної інстанції при вирішенні позовних вимог застосовано статті 1212 ЦК України, яка не поширюється на спірні правовідносини, на підставі статті 412 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає зміні, яке полягає у зміні його мотивувальної частини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 19 червня 2017 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року, а колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для його скасування, тому його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня

2017 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С.Ф. Хопта