ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7358/19 Справа № 205/5106/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 29.04.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26000,00 доларів США зі сплатою 9,5 % річних терміном до 28.04.2038 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань 29.04.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Станом на 22.06.2015 року заборгованість по кредиту та процентам склала 22174,62 доларів США, пеня 8540,15 грн.

Враховуючи зазначене, ПАТ «УкрСиббанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 22174,62 доларів США, пеня 8540,15 грн.

24.07.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона вважає, що під час укладання спірного кредитного договору текст договору було підписано від її імені сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії, а тому не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов кредитного договору, що є підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним. У зв`язку з чим, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним кредитний договір № 0 від 29.04.2019 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29.04.2008 року станом на 22.06.2015 року: по кредиту та процентам у розмірі 22174,62 доларів США (двадцять дві тисячі сто сімдесят чотири долари США 62 центи), з яких: 20505,20 доларів США заборгованість за кредитом; 1669,42 долари США заборгованість за процентами; та пеню у розмірі 8540,15 грн. (вісім тисяч п`ятсот сорок гривень 15 копійок). Стягнуто рівними частками з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 3654,00 грн. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

АТ «УкрСиббанк» відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року в оскаржуванній частині без змін.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуванній частині залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 26000,00 доларів США зі сплатою 9,5 % річних терміном до 28.04.2038 року, а позичальник зобов`язалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 29.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 0/2, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед позивачем відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Встановлено, що відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 22.06.2015 року виникла заборгованість по кредиту та процентам у розмірі 22174,62 доларів США, з яких: 20505,20 доларів США заборгованість за кредитом, у т.ч. прострочена заборгованість у розмірі 723,00 доларів США за строк з 10.10.2014р. по 22.06.2015р.; 1669,42 долари США заборгованість за процентами, у т.ч. прострочена заборгованість у розмірі 1496,58 доларів США за строк з 01.08.2014р. по 31.05.2015р. Пеня 8540,15 грн., з якої 2588,25 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 12.10.2014р. по 22.06.2015р.; 5951,90 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 12.10.2014р. по 22.06.2015р.

Задовольняючи первинні позовні вимоги, суд першої інстанції з урахуванням того, що у відповідачів перед позивачем існує заборгованість, яка ними добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, дійшов висновку про необхідність стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0 від 29.04.2008 року станом на 22.06.2015 року у розмірі 22174,62 доларів США, та пеню 8540,15 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на недоведеність таких вимог, оскільки ОСОБА_2 в порушення вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України не надала суду доказів, які підтвердили б те, що оспорюваний кредитний договір було підписано від її імені сторонньою особою.

Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ УкрСиббанк заборгованості, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що до спірних правовідносин між кредитором ПАТ УкрСиббанк та поручителем ОСОБА_1 підлягає застосуванню норма матеріального права, а саме ч. 4 ст. 559 ЦК України, а його порука перед Банком за кредитним договором є припиненою, оскільки Банк звернувся з вимогою до поручителя зі спливом передбаченого нормою строку.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом відповідач порушував зобов`язання за даним договором.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується самим апелянтом, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 29.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 0/2, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед позивачем відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно п. 1.1 Договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно п. 2.2. Договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Крім того, відповідно ст. 554 ЦПК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно.

Договором поруки, укладеним між Банком та ОСОБА_1 , не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором (п. 3.1).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні норми ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку Банк має дотримуватись строків пред`явлення вимоги до поручителя, що передбачені нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Оскільки протягом строку дії кредитного договору позичальник ОСОБА_2 не виконувала грошових зобов`язань, обумовлених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» 17.03.2015 року були направлені (шляхом подання до поштового відділення) вимоги позичальнику та поручителям за кредитним договором, в яких повідомлялось про існування простроченої заборгованості станом на 03.03.2015 року, про необхідність її погашення у належний строк та попередженням,що у протилежному випадку Банк вимагатиме погашення всієї заборгованості (на 32 день з дня отримання вимоги, а при її неотриманні з 41 календарного дня з дати відправлення вимоги), в тому числі в судовому порядку.

Дана вимога була направлена поручителю ОСОБА_1 на адресу його постійного проживання: АДРЕСА_1 , яка зазначена в договорі поруки та апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги були отримані позичальником та поручителем 21.03.2015 року, однак порушення кредитного договору не були усунуті.

Оскільки вимога про усунення порушення кредитного договору (погашення простроченої заборгованості) ніким із боржників (позичальником та поручителями) не була виконана, то починаючи з 22.04.2015 року (з 32 календарного дня з дати отримання вимоги), у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право вимагати як від позичальника ОСОБА_2 , так і від поручителя ОСОБА_1 погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Таким чином, 22.04.2015 року настав строк виконання для позичальника ОСОБА_2 всіх зобов`язань за кредитним договором, і з цієї дати необхідно відраховувати строк дії поруки (строк пред`явлення вимоги до поручителя), якщо він не встановлений договором поруки.

Оскільки порушення кредитного договору не було усунуте, то ПАТ «УкрСиббанк`в серпні 2015 року звернулось до суду першої інстанції із позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя. Підстави для застосування норми ч. 4 ст. 559 ЦК України відсутні.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуванній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року в оскаржуванній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова