Єдиний унікальний номер 226/874/19 Номер провадження 22-ц/804/1846/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Гапонова А.В., Санікової О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 226/874/19 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 21 травня 2019 року (суддя Редько Ж.Є.),

в с т а н о в и в :

27 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних при звільненні сум заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, посилаючись на те, що з 16 квітня 2009 по 17 липня 2017 вона знаходилася у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у регіональній філії «Донецька залізниця». 17 липня 2017 року вона була звільнена за п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату. У день звільнення вона працювала, проте, відповідач своєчасно не виплатив належні їй при звільненні суми. Станом на теперішній час заборгованість по заробітній платі становить: за березень 2017 року - 243 грн., за квітень 2017 року - 488,53 грн., за травень 2017 року - 2035,04 грн., за червень 2017 року - 452,23 грн., за липень 2017 року - 12947,73 грн., а всього 16166,53 грн. Оскільки у день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок, тому відповідач повинен їй сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку з 17 липня 2017 року по 26 бнрнзня 2019 року в сумі 71272,50 грн. Просила стягнути вказані суми з відповідача на її користь.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 21 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року з урахуванням компенсації за невикористану відпустку в сумі 11997,53 грн., розрахованої за мінусом сум, які підлягають утриманню. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та ухвалити нове судове рішення у цій частині, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд безпідставно стягнув суму з відповідача на підставі наданих позивачем доказів, які не є первинними документами, і не врахував, що нарахування заробітної плати не здійснювалось, оскільки АТ «Укрзалізниця» не мало можливості перевірити факт виконання позивачем трудових обов`язків через існування форс-мажорних обставин і припинення здійснення господарської діяльності структурного підрозділу, який знаходиться у м. Горлівка Донецької області, тобто на непідконтрольній українській владі території. Верховний Суд в постанові від 28 березня 2018 у справі № 408/2306/17-ц зробив висновок, що сам по собі факт звільнення позивача з підприємства не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відзив на апеляційну скаргу позивачкою не надано.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, тому апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги саме в цій частині.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 16 квітня 2009 року по 17 липня 2017 року знаходилася у трудових відносинах з відповідачем, працюючи оператором при черговому, черговою по залізничній станції Пантелеймонівка виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця», наказом відповідача № 4461/ДН-ОС від 10 липня 2017 року була звільнена за скороченням штату на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.10-11, 23).

З довідки № від 01 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 з 04 січня 2018 року взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: з Центрального району м.Горлівка до м.Мирнограда Донецької області (а.с.9).

Згідно з розрахунками заробітної плати (табуляграмами) позивачці нараховано 16166,53 грн.: за березень 2017 року 305,59 грн., у тому числі матеріальна допомога системного характеру 5,59 грн., до виплати - 243 грн.; за квітень 2017 року 614,36 грн., яка складається з оплати простоїв 603,12 грн., матеріальної допомоги системного характеру 11,24 грн., до виплати - 488,53 грн.; за травень 2017 року 2559,21 грн., яка складається з оплати простоїв 2612,39 грн., матеріальної допомоги системного характеру 46,82 грн., до виплати - 2035,04 грн.; за червень 2017 року 568,71 грн., яка складається з оплати простоїв 558,31 грн., матеріальної допомоги системного характеру 10,40 грн., до виплати - 452,23 грн.; за липень 2017 року 16204,70 грн., яка складається з матеріальної допомога системного характеру 296,42 грн., оплати простоїв 140,91 грн., компенсації за невикористані 44 дні відпустки 10662,52 грн., вихідної допомоги при звільненні 5104,85 грн., до виплати 12947,73 грн. (а.с.24-28).

З наказу відповідача № 4461/ДН-ОС від 17 липня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 зазначено щодо виплати компенсації за 44 дні відпустки та вихідної допомоги при звільненні (а.с.23).

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав працівника при звільненні, зокрема на отримання належних йому сум, а тому задовольнив позовні вимоги. Рішення мотивовано тим, що відповідач на порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника не виплатив всі суми, що належать йому від підприємства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця».

Кабінет Міністрів України своєю постановою від 02 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», .

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка та відповідач перебували у трудових відносинах, які закінчились звільненням позивачки зі скороченням штату 17 липня 2017 року. Позивачкою надані до суду підтвердження факту не виплати заробітної плати в день звільнення, гарантовані Конституцією України, нормами КЗпП України, Закону України «Про оплату праці». Майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського суду.

Такі висновки суду є правильними.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 сттатті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про встановлення на підставі розрахунків заборгованості заробітної плати, табелів обліку використання робочого часу, наявності заборгованості з виплати заробітної плати з нарахуванням компенсації за невикористану відпустку на користь позивача у розмірі 11997,53 грн.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 79 ЦПК України зазначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, відповідачем будь-якими іншими належними та допустимими доказами висновок суду першої інстанції не спростований.

Посилання відповідача на відсутність з 16 березня 2017 року організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виплату заборгованості по заробітній платі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, є безпідставними з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому підприємство працювало в умовах АТО і до 2017 року, діяльність структурних підрозділів контролювалась та на підставі бухгалтерських документів сплачувалась заробітна плата.

Крім того, суд першої інстанції правомірно врахував Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 20 березня 2017 року, відсутня вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, що унеможливлює застосування судом вимог ст. 117 та ст.237-1 КЗпП України у цій справі. Разом з тим, наявність такого висновку не звільняє відповідача від обов`язку виплати заробітної плати працівнику, яка не була своєчасно виплачена.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді І.В. Кішкіна

А.В. Гапонов

О.С. Санікова

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна