Провадження №22-ц/812/315/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5586/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Нікітіна Дмитра Геннадійовича у приміщенні цього суду 31 жовтня 2018 року, за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2017 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № б/н від 27 березня 2012 р. (далі - Договір), укладеним між Банком та ОСОБА_1 остання отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 1500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 31 серпня 2017 р. утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 14009 грн. 07 коп., з яких 106 грн. 44 коп. - заборгованість за кредитом; 9557 грн. 34 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3202 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 643 грн. 29 коп., позивач просив стягнути зазначену заборгованість, а також судові витрати в розмірі 1600 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву де просять розглядати справу без участі представника позивача.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав.

Відзив мотивований тим, що позивачем не надано доказів укладання кредитного договору та отримання кредиту у сумі 1 500 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 р. в позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заява клієнта та інші матеріали, надані банком, не містять доказів того, що відповідач отримала платіжну картку та ПІН- код. Так, у заяві не вказаний, перш за все, номер картки, яку отримав відповідач. В заяві ( а.с.5) у розділі «відмітки банку» підписом працівника банку засвідчується правильність та достовірність відомостей ним перевірено, ідентифікація клієнта проведена згідно порядку ідентифікації клієнтів при відкритті рахунків та випуску платіжних карт.

У заяві не зазначено умов надання кредиту, крім розміру ліміту. Наданий банком витяг з тарифів про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту.

Відповідно до п.1.1.7.12 вказаних Умов і правил договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на цей же строк.

Матеріали цивільної справи не містять доказів, що мало місце пролонгування кредитної картки та її отримання відповідачем.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивачем не було надано доказів, що між сторонами укладено договір банківських послуг від 27 березня 2012 р., і що саме ОСОБА_1 звернулась до позивача із заявою про отримання кредиту та отримала платіжну картку та ПІН-код за кредитним договором, на який посилається позивач. А тому, суд вважав за необхідне відмовити ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі Банк вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про недоведеність укладання сторонами договору та отримання кредитної картки спростовується змістом підписаної відповідачем анкети-заяви, оскільки підписавши анкету-заяву, відповідач пройшов ідентифікацію клієнта Банка, їй було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальну» з початковим лімітом 1500 грн. та сфотографовано із карткою, відповідач здійснив дії із активації картки, користувалася нею, отримувала кредитні кошти. Щодо зміни кредитного ліміту, то таке право надано Банку пунктами 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Правил надання банківських послуг. Згідно розрахунку заборгованості процентна ставка за час користування кредитом відповідачем була двічі підвищена і таке право передбачено п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, а відповідач не звертався до позивача із заявою про розірвання договору через незгоду із новими умовами, продовжувала користуватися кредитними коштами, отже - прийняла пропозицію про такі умови. Суд не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивачем не доведено факт укладання сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредитної картки.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки його зроблено без повного встановлення обставин, що мають значення у справі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Суд в порушення вказаних процесуальних норм не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив належним чином твердження позивача, зокрема щодо укладання кредитного договору, отримання кредитних коштів відповідачем, чи підтверджується отримання та користування відповідачем кредитною карткою випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта, фотографією відповідача з карткою у єдиній клієнтській базі тощо, не роз'яснив позивачеві наслідки невчинення процесуальних дій, а тому дійшов висновку про недоведеність позивачем факту укладання договору передчасно.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладені вимоги закону, обставини справи, з метою виконання вимог цивільного законодавства, усунення суду першої інстанції від повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість дослідження наданих позивачем до позовної заяви доказів, які, фактично, суд першої інстанції не дослідив, а також доданих до апеляційної скарги і в суді апеляційної інстанції: виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (а.с. 89-92), довідки про видачу ОСОБА_1 кредитних карток, фотографії відповідача з карткою у єдиній клієнтській базі (а.с. 93, 141).

Звертаючись з позовом, ПАТ КБ «ПРИВТБАНК» зазначав, що ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 - а.с. 54) звернулася до Банку 27 березня 2012 р. з метою отримання банківських послуг, у зв'язку із чим підписала анкету-заяву без номеру, на підставі якої остання отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 1000 грн.

Також відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Внаслідок неналежного виконання зобов'язань з повернення кредитних коштів відповідачем позивач вважав, що утворилась заборгованість.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2018 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, підписавши анкету-заяву, отримавши та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, уклала з позивачем договір про надання банківських послуг, що підтвердила своїм підписом.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг в тому числі кредитування, та виконання умов договору, зокрема - відповідальність сторін визначені Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. Доводи представника відповідача про ненадання повної інформації спростовується тим, що відповідач ознайомлена з Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, що підтверджується її підписом в анкеті-заяві.

Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (а.с. 105-106), яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом бухгалтерського обліку, довідки про видачу ОСОБА_1 кредитних карток, фотографії відповідача з карткою з єдиної клієнтської бази (а.с. 107) після укладання договору про надання банківських послуг, 27 березня 2012 р., ОСОБА_1 пройшла ідентифікацію клієнта Банка та отримала кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії - 12/15, за допомогою якої використовувала кредитні кошти, надані позивачем.

Проаналізувавши наведені докази та надавши їм оцінку у сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що 27 березня 2012 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (далі - Договір), в межах умов якого відповідач, яка пройшла ідентифікацію як клієнт банку, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 1 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Таким чином, Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

За такого висновок суду та доводи представника відповідача про недоведеність факту укладання договору про надання банківських послуг та отримання кредитної картки суперечать наявним у матеріалах справи доказам, викладеним вище обставинам та не ґрунтуються на наведених вимогах закону.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов'язання, надавши відповідачу кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1, відповідач систематично використовувала кредитні кошти та проводила виплати обов'язкових за умовами договору платежів.

Так, в останнє використання коштів відбулося 01 серпня 2013 р., а погашення заборгованості - 10 лютого 2015 р.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка станом на 31 серпня 2018 р. становить 14 009 грн. 07 коп., з яких: за кредитом -106 грн. 44 коп., за процентами за користування кредитом - 9 557 грн. 34 коп., пеня - 3 202 грн. та 1 143 грн. 29 коп. штрафів.

Так, з розрахунку вбачається, що позивачем за весь час користування кредитними коштами були нараховані проценти в такому розмірі: 30% з 29 березня 2012 р., 34,8% з 01 вересня 2014 р., 43,20% з 01 квітня 2015 р.

Колегія суддів вважає, що слід виходити із відсоткової ставки у 30 % за весь період нарахування процентів та безпідставним застосування позивачем зміненої (підвищеної) процентної ставки у 34,80% та 43,20%, враховуючи таке.

Суду не надано доказів зміни ставок за процентами згідно із Тарифами банку, ознайомлення з ними відповідача або узгодження їх з відповідачем.

Враховуючи викладене та відомості з виписки по особовому рахунку відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

На 30 квітня 2014 р. (день, в якій у позичальника з'явилася прострочена заборгованість) заборгованість за кредитом становила 106 грн. 44 коп., а заборгованість за процентами - 12 грн. 56 коп.

Період з 30 квітня 2014 р. по 10 лютого 2015 р. (останнє погашення кредиту) складає 286 днів. Розмір процентів за один день становить 0,09 грн. ((106,44 грн. х 30 %) / 360), за 286 днів - 25,74 грн. (286 х 0,09 грн.). Всього на 10 лютого 2015 р. борг становив: за кредитом - 106 грн. 44 коп., за процентами за користування кредитом - 38 грн. 30 коп.

Сплачено відповідачем 10 лютого 2015 р. 498 грн., тобто заборгованість повністю погашена.

Через відсутність заборгованості за кредитом, процентами відсутні передбачені ст.ст. 526, 611, ч.2 ст. 1050 ЦК України підстави для стягнення на користь Банку із відповідача заборгованості за кредитним договором.

За такого в позові необхідно відмовити у зв'язку із недоведеністю позивачем наявності заборгованості за Договором.

Оскільки суд помилково, з порушенням норм процесуального права та на підставі невірно застосованих норм матеріального права відмовив у позові з інших підстав, рішення суду в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно скасувати, постановити нове судове рішення про відмову в позові із зазначених вище підстав.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду скасовано, але в позові відмовлено, відсутні підстави для повернення позивачеві судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

__________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2019 року