Справа № 159/6031/19
Провадження № 2/159/1507/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судових засідань Щесюк Н.Й.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному (усному) провадженні в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач 22.10.19 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування будинком АДРЕСА_1 . Обгрунтовує свої вимоги тим, що він є власником вказаного вище житлового будинку за договором купівлі продажу від 12.11.12 р.. Після набуття будинку у свою власність, він дозволив відповідачеві як своїй дочці вселитись туди на проживання, зареєструвати своє місце проживання. Після народження відповідачем дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він у будинку зареєстрував і його. Відповідач, починаючи з початку 2016 р., стала зникати з дому, вела бродяжницький спосіб життя та зловживала алкогольними напоями, залишаючи свого сина на нього з дружиною. За рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 13.01.17 р. у справі № 159/4 675/16 ц за його позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, відповідача було позбавлено батьківських прав щодо вказаної вище дитини. Ним було оформлено опіку над дитиною відповідача. Місце проживання відповідач залишила в середині 2016 р.. У будинок відповідач більше не поверталась, хоча перешкод у цьому не має. Реєстрація відповідача у його будинку створює для нього як власника ряд незручностей, що полягають, серед іншого, у отриманні субсидії; отримання листів кредиторів з вимогами повернення кредитів та з погрозами, адресованих відповідачеві. Покликаючись на ст. ст. 317, 319, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 156, 150, ч. 2 ст. 64, ст. 72 ЖК України, судову практику, просить позов задовольнити.

За ухвалою судді від 06.11.19 р. у справі було відкрито провадження.

Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачеві було надіслано у встановленому законом порядку.

За станом на 17.12.19 р. відповідач не подала до суду відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явилась, хоча належно повідомлена. Про причини неявки суду не повідомила.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до задоволення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є, зокрема, квартира, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Сторони зареєстровані як такі, що проживають у вказаному вище будинку, що стверджується копією аркушів будинкової книги.

Згідно з копією договору купівлі продажу житлового будинку від 12.11.12 р., позивач набув у власність цілий вказаний вище житловий будинок.

Як показали у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , вони є найближчими сусідами позивача та відповідача на обійсті позивача не бачили вже біля 3 х років після того, як остання була позбавлена батьківських прав щодо свого неповнолітнього сина.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається за членами сім`ї (в т. ч. колишніми) власника жилого приміщення у їх відсутність.

За змістом зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які є та які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час.

Суд враховує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати один рік. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила одного року.

Та обставина, що відповідач у спірному будинку, власником якого є позивач, не проживає, принаймі, більше 1 року, не веде спільного господарства.

Наведене вище свідчить про втрату нею права на користування спірним жилим приміщенням.

Даних про те, що при вселенні відповідача у вказаний вище будинок, між сторонами укладались певні угоди про порядок користування відповідачем житловою площею (приміщеннями) у цьому будинку; чи на протязі останнього року вона прибувала для проживання у спірний будинок, однак, свого права реалізувати не могла з вини позивача чи з інших поважних причин, у розпорядженні суду немає.

Таким чином, у судовому засіданні знайшли своє ствердження доводи позивача у тій їх частині, що відповідач більше року не проживає у належному йому вказаному вище будинку без причин, які можна було б оцінити як поважні.

Доказів того, що відповідач не проживає у вказаному вище будинку позивача внаслідок неправомірної поведінки останнього, у судовому засіданні не здобуто.

Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є власником вказаного вище будинку, у якому сторони значаться проживаючими. Більше року відповідач у спірному будинку постійно та безперервно не проживає по даний час без поважних причин.

Тому позов слід задовольнити.

З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат останнього.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 262, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, ч. 1 ст. 383, ст. 391 ЦК України, ст. 150, ч. ч. 1, 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_1 , і. н. НОМЕР_2 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду складено 20.12.19 р..