ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9656/19 Справа № 176/2110/15 Суддя у 1-й інстанції - Павловська І.А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 , тертя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк", банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 29.05.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" (далі - ВАТ "Сведбанк"), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" (далі - ПАТ "Сведбанк"), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 47 955,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних на строк до 28.05.2038 року.

Виконання позичальником зобов`язань за вказаним вище кредитним договором забезпечується договором поруки від 29.05.2008 року, укладеним між ВАТ "Сведбанк" (кредитором), ОСОБА_1 (поручителем) та ОСОБА_2 (позичальником).

Між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" 25.05.2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимог, відповідно до якого ПАТ "Сведбанк" передав ПАТ "Дельта Банк", зокрема, права вимоги за вказаними вище кредитним договором та договором поруки.

Позивач вказував, що ОСОБА_2 не виконує належними чином умов кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року становить 840 717,30 грн., що складається з тіла кредиту в розмірі 748 183,91 грн. та відсотків - 92 533,39 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 840 717,30 грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прострочення кредитної заборгованості за кредитним договором від 29.05.2008 року почалося з вересня 2014 року, тобто з 01.10.2014 року у позивача виникло право вимоги від позичальника та поручителя на дострокове погашення заборгованості. Проте банк протягом шести місяців вимоги до боржників не направив та позову до суду не пред`явив.

Отже, договір поруки від 29.05.2008 року на даний час є припиненим, тому у задоволені позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.09.2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що банк не скористався своїм об`єктивним правом на пред`явлення вимоги до поручителя, протягом шести місяців з дня, коли у позивача виникло право вимоги до позичальника та поручителя, а саме з 01.10.2014 року до 01.04.2015 року, тому висновки місцевого суду щодо відмови у задоволенні позову з підстав припинення поруки є обґрунтованими та підтверджуються висновками Верховного Суду України у справі № 6-2662цс15 та у справі № 6-1844цс15.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2019 року касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.09.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ПАТ "Дельта Банк", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у разі пред`явлення банком вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду України від 29.06.2016 року у справі № 6-272цс16.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 29.05.2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 47 955,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних на строк до 28.05.2038 року.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору, позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості щомісяця через касу банку згідно з додатком № 1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором.

Відповідно до пункту 3.3 кредитного договору проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця у період з 01 до 10 числа включно.

Виконання позичальником зобов`язань за вказаним вище кредитним договором забезпечене договором поруки від 29.05.2008 року, укладеним між ВАТ "Сведбанк" (кредитором), ОСОБА_1 (поручителем) та ОСОБА_2 (позичальником).

Згідно з умовами договору поруки відповідальність поручителя настає у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до пункту 10 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його підписання, сторони встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням.

Між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" 25.05.2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимог, відповідно до якого ПАТ "Сведбанк" передав ПАТ "Дельта Банк", зокрема, права вимоги за вказаними вище кредитним договором та договором поруки.

Встановлено, що до ПАТ "Дельта Банк" від ПАТ "Сведбанк" перейшло право вимоги за вищевказаними кредитним та забезпечувальним договорами.

Зобов`язання за кредитним договором від 29.05.2008 року ОСОБА_2 належним чином не виконує.

Відповідно до наданої позивачем копії розрахунку заборгованості ОСОБА_2 не виконує належним чином умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року становить 840 717,30 грн., що складається з тіла кредиту в розмірі 748 183,91 грн. та відсотків - 92 533,39 грн.

Судом також встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 здійснила у серпні 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що прострочення кредитної заборгованості за кредитним договором від 29.05.2008 року почалося з вересня 2014 року, тобто з 01.10.2014 року у позивача виникло право вимоги від позичальника та поручителя на дострокове погашення заборгованості. Проте, банк протягом шести місяців вимоги до боржників не направив та позову до суду не пред`явив.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом позову у справі, яка переглядається після касаційного розгляду, є стягнення кредитної заборгованості з поручителя.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 28 травня 2038 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з пунктів 3.1, 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості щомісяця через касу банку згідно з додатком № 1, а проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця у період з 01 до 10 числа включно. Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами.

Строк дії кредиту (кредитного договору) встановлено до 28 травня 2038 року, а з позовом до суду банк звернувся 31 серпня 2015 року.

Як убачається з матеріалів справи, 27.08.2015 року ПАТ "Дельта Банк" направив ОСОБА_1 досудову вимогу, якою вимагав від останнього сплатити прострочену (поточну) заборгованість за кредитним договором станом на 28.07.2015 року в розмірі 3880,62 доларів США. Вимоги щодо повернення кредиту у повному обсязі не заявляв.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено чергові платежі, а за договором поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Таким чином, порука є припиненою лише частково - в частині щомісячних платежів, строк пред`явлення до стягнення до поручителя за якими банком закінчився.

Суд першої інстанції залишив поза увагою вказані вище норми матеріального права та дійшов помилкового висновку, що з моменту несплати чергового платежу у банка виникло право вимоги до поручителя, проте банк цим правом не скористався, тому порука припинилася через шість місяців з указаної дати.

Аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань (на час виникнення спірних правовідносин).

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком, не з`ясував, чи пред`явив банк вимогу до поручителя у межах шести місяців по кожному місячному платежу та по яких платежах порука припинилась, а по яких ще діє.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову повністю.

Позивач в обґрунтування розміру заборгованості посилався на наявний в матеріалах справи розрахунок, відповідно до якого ОСОБА_2 не виконує належним чином умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року становить 840 717,30 грн., що складається з тіла кредиту в розмірі 748 183,91 грн. та відсотків - 92 533,39 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 29.05.2008 року станом на 28.07.2015 року в розмірі 840 717,30 грн., що складається із: тіла кредиту - 748 183,91 грн.; відсотків - 92 533,39 грн.

Натомість, відповідачем не було спростовано наданий розрахунок ні в суді першої, ні апеляційної інстанції.

Колегією суддів встановлено, що на теперішній час відповідач не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 404,20 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" - задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 , тертя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2008 року станом на 28 липня 2015 року в розмірі 840 717,30 грн., що складається із: тіла кредиту - 748 183,91 грн.; відсотків - 92 533,39 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 404,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко