Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 742/4636/15-ц

провадження № 61-1354св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є правонаступниками після ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 лютого 2016 року у складі суддів: Онищенко О. І., Кузюри Л. В., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що онука позивачки - ОСОБА_5 запропонувала укласти договір, пояснивши що такий фактично замінить заповіт на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 повідомила відповідачці, що Ѕ частину будинку хоче заповісти своїй дочці ОСОБА_1 . Після укладення цього договору ОСОБА_4 була впевнена, що залишається власником всього будинку та має змогу розпорядитись іншою Ѕ частиною житла.

ОСОБА_4 повідомила, що вона вважала, що відповідно до договору відповідачка після її смерті матиме право лише на половину будинку без складання заповіту. Тобто, позивачка припустилася помилки, що пов`язано з її похилим віком та неповним усвідомленням всіх прав та обов`язків, які настали після укладення договору. Неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, відсутності її усвідомлення про предмет договору, його істотних умов і правових наслідків вплинуло на її волевиявлення, що в дійсності не відповідало її внутрішній волі.

На підставі вказаного ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 22 травня 2015 року між нею та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовим Д. Є. та зареєстрований у реєстрі за № 708.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 була достатньо обізнана щодо правової природи договору довічного утримання, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором дарування бажала укладення з відповідачем саме договору довічного утримання.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 25 лютого 2016 року рішення місцевого суду скасовано, позов задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду), що укладений 22 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Дмитром Євгенійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 708.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, відсутність усвідомлення щодо предмету договору, обсягу майна, щодо якого вкладається договір, його істотних умов і правових наслідків, вплинуло на волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору, що в дійсності не відповідало внутрішній волі ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено поза увагою, що сам по собі вік позивачки без сукупності інших факторів не може свідчити про неправильне сприйняття нею своїх вчинків.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 вказувала, що дійсно мала намір скласти заповіт на випадок своєї смерті, згідно з яким Ѕ частку будинку бажала заповісти відповідачці, а Ѕ частку - рідній доньці. Позивачка була впевнена і погодилась на пропозицію ОСОБА_5 укласти оскаржуваний договір, оскільки відповідачка повідомила, що ця угода заміняє заповіт, а ОСОБА_4 залишиться власником частки будинку.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що наміру укладати договір довічного утримання з метою довічного утримання ні у ОСОБА_4 , ні у відповідачки не було, оскільки сторони укладали договір, який підміняє собою заповіт.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним, зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Коротенку Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року до участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що відповідно до нотаріально посвідченого договору довічного утримання (догляду) від 22 травня 2015 року ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_5 прийняла у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

В абзаці третьому пункту 22 цього договору зазначено, що такий прочитано сторонами. Зміст договору, його значення, умови та правові наслідки сторонам повністю зрозумілі, що вони засвідчують своїми особистими підписами.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року до участі у справі були залучені правонаступники позивачки ОСОБА_4 : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Установлено, що 22 травня 2015 року за реєстровим номером 708 приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовим Д. Є. був посвідчений договір довічного утримання (догляду), за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 належний їй житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_5 зобов`язувалась забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно.

Приватний нотаріус Ігнатов Д. Є. суду пояснив, що ОСОБА_4 подавала всі необхідні для вчинення нотаріальної дії документи особисто та пояснила нотаріусу, що вона бажає укласти договір довічного утримання (догляду) зі своєю онукою ОСОБА_5 . Вказує, що ОСОБА_4 була повністю дієздатною, адекватною, її волевиявлення було вільним і відповідало її волі, на момент укладення договору довічного утримання (догляду), вона розуміла, що після його укладення, вона втрачає право на житловий будинок.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 була достатньо обізнана щодо правової природи договору довічного утримання, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором довічного утримання бажала укладення з відповідачем саме договору довічного утримання.

Посилаючись, як на підставу своїх вимог, на укладення оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та її необізнаності відносно прав та обов`язків сторін за цим видом правочину, а також на наявність домовленостей сторін щодо наміру укладення договору лише на Ѕ частину будинку, ОСОБА_4 всупереч вимогам статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) не довела ці обставини належними та допустимими доказами.

Посилання позивачки на те, що спірний будинок був єдиним місцем її проживання, а також на її похилий вік та наявність різних захворювань не свідчать про те, що у 2015 році в момент підписання договору остання помилялась щодо змісту та правової природи правочину, який вона укладала, та не спростовують висновків суду про недоведеність обставин про те, що остання помилялась щодо змісту та правової природи спірного правочину.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення, відповідно до статті 413 ЦПК України, необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга відповідачки підлягає задоволенню, то з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є правонаступниками після ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 584,64 грн - по 194,88 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 лютого 2016 року скасувати, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є правонаступниками після ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_5 на відшкодування судових витрат по 194,88 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило