Провадження № 22-ц/801/1763/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 рокуСправа № 127/19784/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/19784/18 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за поставлений товар, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу товару

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Медяної Ю.В.,

встановив:

В серпні 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовував тим, що на підставі договору-купівлі продажу товару, укладеного у простій письмовій формі у виді розписки від 02 травня 2018 року, позивач передав у власність відповідача товар (шкарпетки та спеції) на загальну суму 60 000 грн, а відповідач зобов`язався здійснити оплату товару до 10 липня 2018 року.

ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо оплати товару за договором станом на час звернення з позовом не виконав, в зв`язку з чим ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у розмірі 60 000 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір купівлі-продажу товару, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що оформлений розпискою від 02 травня 2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ФОП ОСОБА_1 існували трудові правовідносини найманого працівника та роботодавця, а не цивільно-правові. ФОП ОСОБА_1 щоденно видавав йому товар (шкарпетки та спеції) для реалізації, продаж якого він здійснював на ринках та в мережі Інтернет. Оплата покупцями товару, придбаного в мережі Інтернет здійснювалася на картку, належну ОСОБА_1 . Його робоче місце знаходилося за адресою АДРЕСА_1 . Крім іншого він здійснював розробку візиток для ФОП ОСОБА_1 , етикеток для товару, проведення його обліку, складання прайс-листів для спецій.

26 червня 2018 року він вирішив звільнитися, після чого ОСОБА_1 змусив написати його 27 червня 2018 року оспорювану розписку, датовану 02 травня 2018 року про те, що він ніби-то взяв товар під реалізацію на загальну суму 60000 грн, що не відповідає дійсності, а відповідач таким чином намагається покласти на нього відповідальність за наявну у нього недостачу.

Вказана розписка була написана внаслідок застосування до нього відповідачем та іншою незнайомою особою психічного та фізичного насильства, яке виразилося спочатку у погрозах фізичною розправою над ним та його близькими, а в подальшому в заподіянні фізичного болю незнайомою особою шляхом нанесення ударів по голові. Наслідком цього стало написання ним декількох розписок ОСОБА_1 під диктовку, на яких відповідач одразу зазначив про відсутність у позивача будь-яких боргових грошових зобов`язань, а розписку, датовану 02 травня 2018 року відповідач використав для пред`явлення безпідставного позову. З приводу вчинення ОСОБА_1 та іншою невідомою особою неправомірних дій щодо нього, він звертався до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області із заявою від 02 липня 2018 року.

З підстав, що правочин вчинено проти його справжньої волі, під впливом насильства, керуючись положеннями статей 203,215, 231 ЦК України просив вимоги зустрічного позову задовольнити.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року зустрічний позв ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року позов ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за поставлений товар задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість за поставлений товар в розмірі 60000 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу товару, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача-відповідача ФОП ОСОБА_1 про порушення зобов`язання за договором купівлі-продажу, оформленого розпискою від 02 травня 2018 року. При цьому судом першої інстанції не взято до уваги факт існування між сторонами неофіційних трудових відносин з підстав, що вони не впливають на наявність невиконаного ОСОБА_2 грошового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не доведено обставин вчинення правочину, оформленого розпискою від 02 травня 2018 року, під впливом насильства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку показам свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які засвідчили факт написання розписки від 02 травня 2018 року, оскільки покази останніх щодо опису події складення розписки є суперечливими і не відповідають дійсності, що підтверджує, що ці свідки насправді були відсутні при подіях, про які вони давали пояснення в суді, а також існують сумніви щодо достовірності та правдивості наданих ним свідчень, оскільки ці особи є знайомими ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції обґрунтовуючи відмову у задоволенні зустрічного позову показами вказаних свідків, допустив неправильне застосування норм матеріального права ч.2 ст. 218, ст. 1051 ЦК України, згідно з якими рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків, а також не надав належної оцінки його доводам, що були підставою позовних вимог.

ФОП ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій проти апеляційної скарги заперечив, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, внаслідок повного та всебічного з`ясування обставин справи та належної оцінки наявних у справі доказів.

В судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_2 - адвокат Лисенко В.М. вимоги апеляційної скарги підтримав, в межах доводів, зазначених в ній, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача-відповідача ФОП ОСОБА_1 - адвокат Вересюк М.В. проти апеляційної скарги заперечив, підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 02 травня 2018 року ОСОБА_2 взяв у ФОП ОСОБА_1 товар, а саме: шкарпетки прості в кількості 6000 пар по ціні 6 грн за пару, шкарпетки стрейчеві в кількості 2000 пар по ціні 9 грн за пару, спеції 1000 шт. по ціні 6 грн - 1 шт., на загальну суму 60000,00 грн. ОСОБА_2 зобов`язався розрахуватися за зазначений вище товар до 10 липня 2018 року, про що в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 написав розписку від 02 травня 2018 року (а.с. 4).

02 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Лівобережного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з заявою, у якій просив вжити заходів щодо до ОСОБА_1 , який 27 червня 2018 року близько 13-30 год. у м. Вінниці по вул. Ватутіна погрожував йому фізичною розправою, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 02 липня 2018 р. (а.с. 99).

Згідно з довідкою Лівобережного ВП ВВП Головного управління національної поліції у Вінницькій області про результати розгляду звернення ОСОБА_2 по факту прийняття мір до ОСОБА_1 , який погрожує фізичною розправою, в ході розгляду встановлено, що ОСОБА_2 працював реалізатором товару ФОП, яке належить ОСОБА_1 27 червня 2018 року як повідомив заявник до нього зателефонував директор ОСОБА_1 , та попросив зустрітись. Під час зустрічі ОСОБА_1 почав погрожувати та повідомив ОСОБА_7 про те, що він має йому повернути грошові кошти в сумі 60000,00 грн. за товар.

Під час опитування ОСОБА_1 , стало відомо про те, що ОСОБА_2 , дійсно у нього працював реалізатором товару. А також те, що він взяв товар під реалізацію на загальну суму 60000 гривень, які зобов`язався повернути до 10 липня 2018 року, про що написав відповідну розписку. Також ОСОБА_1 повідомив, що будь-яких погроз в бік ОСОБА_2 не висловлював, з ним не зустрічався, оскільки в розписці вказаний термін повернення грошових коштів до 10 липня 2018 року до поліції ОСОБА_2 звернувся з приводу того, щоб не повертати грошові кошти за товар. Відповідно до листа заступника начальника Лівобережного ВП ВВП - начальника слідчого відділення Кронівця Є.В. зазначена подія не містить відомостей, що вказують на вчинення кримінального правопорушення (а.с. 103).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. (ч.ч. 1, 4 ст. 694 ЦК України) .

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений ним строк.

За змістом статей 203, 204, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Отже, правочин, вчинений під впливом насильства є оспорюваним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами обставин написання розписки про зобов`язання здійснити оплату товару в сумі 60 000 грн до 10 липня 2018 року ФОП ОСОБА_1 від впливом насильства : фізичного чи психічного.

Саме по собі звернення ОСОБА_2 02 липня 2018 року із відповідною заявою до Лівобережного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про вжиття заходів до ФОП ОСОБА_1 , який ніби-то погрожував фізичного розправою, не є достатнім і беззаперечним доказом обставин, на які посилався відповідач-позивач в обґрунтування свого позову.

При цьому ОСОБА_2 не спростовано належними та допустимими доказами факту укладення 02 травня 2018 року договору купівлі-продажу товару (шкарпеток та спецій ) з ФОП ОСОБА_1 на суму 60000 грн із зобов`язанням покупця здійснити його оплату в строк до 10 липня 2018 року, на підтвердження чого відповідачем-позивачем була надана власноручно складена розписка від 02 травня 2018 року.

Факт написання цієї розписки ОСОБА_2 02 травня 2019 року був засвідчений свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які були допитані судом першої інстанції та, які підтвердили обставини щодо написання ОСОБА_2 розписки без будь-якого примусу та застосування насильства.

Судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про недостовірність свідчення свідків через їх суперечливість щодо деталей опису події, яка мала місце 02 травня 2018 року: опису приміщення, товару, який придбавав ОСОБА_2 , обставин його навантаження-вивозу, оскільки розбіжності показів щодо цих деталей не мають суттєвого значення і не спростовують обставини щодо складення ОСОБА_2 відповідної розписки.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст. 218 та ст. 1051 ЦК України визнав факт укладення договору купівлі-продажу товару з обов`язком здійснити його оплату у погоджений сторонами строк на підставі свідчень свідків.

За змістом ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Як роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли

свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з договору купівлі-продажу, укладеному в простій письмовій формі у вигляді розписки, в якій сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов: предмета договору: товару ( його найменування та кількості); ціни та строків здійснення оплати.

Ця обставина ОСОБА_2 у встановленому порядку не спростована.

Таким чином, норми ч.2 ст. 218 та ст. 1051 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що характер відносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не впливає на зобов`язання відповідача-позивача щодо оплати вартості товару, яке виникло на підставі написаної ним розписки від 02 травня 2018 року.

Зібрані у справі докази у їх сукупності підтверджують обставини, на які посилався позивач-відповідач ФОП ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення вартості поставленого товару на підставі договору, оформленого розпискою від 02 травня 2018 року.

З цих підстав, суд першої інстанції правильно визначився з колом спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник