Провадження 4-с/127/56/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

представника стягувача ОСОБА_2 ,

державного виконавця Міщук Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Тетяни Андріївни, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_3 із скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Тетяни Андріївни.

Скарга мотивована тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2013 по справі № 127/25045/13-ц стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 750, 00 гривень, щомісячно, починаючи з 17.10.2013 і до досягнення дитиною повноліття. Після чого, заявник добровільно, щомісячно сплачував аліменти, що підтверджується зверненням ОСОБА_4 до ДВС із заявою про примусове виконання судового рішення лише 19.03.2018. 21.03.2018 було відкрито виконавче провадження № 56017457. У зв`язку із цим боржнику було надано державним виконавцем розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 19.03.2015 по 01.05.2018. Приймаючи до уваги надані боржником докази добровільної сплати аліментів заборгованість зі сплати становила 2 655, 94 гривень, включаючи стягнення аліментів за минулий час. 19.11.2018 стягувачем подана державному виконавцю заява щодо не зарахування в рахунок аліментів наданих боржником квитанцій, в яких не вказано «аліменти». Без будь-яких роз`яснень в січні 2019 року державним виконавцем надано боржнику змінений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.12.2018 по 01.01.2019 на суму 29 290, 32 гривень, в якому не зазначено розрахунок щомісячної заборгованості станом на 01.11.2018 в сумі 28 540, 32 гривень, період в який вона виникла та підстави з яких змінився попередній розрахунок. 01.07.2019 представником боржника було отримано розрахунок зі сплати аліментів за період з 19.03.2015 по 01.05.2018 (фактично по травень 2019 року включно). Також, 01.07.2019 представником боржника були отримані постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; провстановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, винесені 16.08.2018 та постанова про накладення штрафу, винесена 08.12.2018, про які боржнику не було відомо і які на його адресу не направлялись. Дані постанови винесені в порушення вимог ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а дії виконавця є неправомірними. У боржника відсутня будь-яка заборгованість зі сплати аліментів за період з 19.03.2015 по травень 2019 року. За період з 10.03.2015 по травень 2019 року боржником сплачено аліменти в сумі 46 587, 21 гривень, що підтверджується квитанціями, а до сплати підлягало 37 790, 32 гривень. Навіть якщо врахувати, що аліменти в період з вересня 2018 року по травень 2019 року (включно) державним виконавцем обраховані з суми, яка складає не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то у боржника відсутня заборгованість: до сплати підлягало 39 995, 82 гривень, а фактично сплачено 46 587, 21 гривень. Неправомірними також є дії державного виконавця щодо самостійного визначення розміру аліментів, який повинен сплачуватись в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з вересня 2018 року, враховуючи що розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінено виключно на підставі іншого рішення суду.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання неправомірними дій державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Тетяни Андріївни при складанні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів по виконавчому провадженню № 56017457 за період з 19.03.2015 по 01.05.2018 (фактично по травень 2019 року включно) та скасування його; про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Тетяни Андріївни про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; провстановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, винесених 16.08.2018 та постанови про накладення штрафу, винесеної 08.12.2018.

Ухвалою суду від 11.07.2019 було прийнято скаргу ОСОБА_3 до розгляду, призначено судове засідання, запропоновано державному виконавцю та стягувачу надати суду письмові пояснення чи заперечення і докази, а також витребувано з Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області матеріали виконавчого провадження № 56017457 для огляду та дослідження в судовому засіданні.

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду від державного виконавця 06.08.2019 судом отримані письмові пояснення («відзив») із запереченнями щодо наведених заявником обставин та правових підстав скарги, з якими державний виконавець не погоджується.

Від стягувача письмові пояснення на скаргу не надходили.

Також, від представника заявника судом 19.08.2019 отримано «відповідь на відзив» із запереченнями щодо наведених державним виконавцем обставин у «відзиві».

На виконання вимог ухвали суду від 11.07.2019 державним виконавцем надано для огляду і дослідження матеріали виконавчого провадження № 56017457.

У судовому засіданні представник заявника підтримала вимоги і просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в скарзі.

Державний виконавець Міщук Т.А. та представник стягувача ОСОБА_4 ОСОБА_2 просили відмовити суд в задоволенні скарги, оскільки вважають її необґрунтованою і безпідставною.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Судом при прийнятті до розгляду даної скарги було враховано, що право на звернення до суду є строковим, однак не завжди державний виконавець здійснює передбачену відповідним законом дію або приймає постанову у виконавчому провадженні у визначений строк. У такому разі слід керуватися тим, чи зазначений в законі строк здійснення певної дії державним виконавцем, чи ні. Якщо ж обов`язок державного виконавця здійснити певну дію прямо передбачено законом, але строки її вчинення не зазначені, то бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена в будь-який час, коли особа прийде до висновку, що ця бездіяльність порушує її права чи свободи, оскільки правопорушення є триваючим.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Тому, при вирішенні питання про прийняття скарги до розгляду, судом звернуто увагу на те, що пропуск строків звернення до суду із скаргою, які визначаються як процесуальні строки, не є підставою для відмови у прийнятті скарги, оскільки вони можуть бути поновлені судом за наявності поважних причин і на них поширюються правила ст. 127 ЦПК України.

Представник заявника в судовому засіданні зазначила, що копії оскаржуваних постанов та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, були отримані представником боржника лише 01.07.2019. Належним чином оформлені постанови у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», боржнику не були направлені.

Суд, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 56017457 встановив, що боржник оскаржувані постанови отримав лише 01.07.2019, хоча державним виконавцем копії даних постанов мали бути направлені для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення рекомендованим поштовим відправленням (ч. 1 ст. 28, ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»). В матеріалах виконавчого провадження відсутні докази виконання державним виконавцем вищевказаних вимог закону. Направлення оскаржуваних постанов простою кореспонденціє законом не вбачається можливим. Крім того, державний виконавець й не заперечувала в засіданні, що оскаржувані постанови рекомендованим поштовим відправленням на адресу боржника нею не направлялись. Також, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, що є предметом оскарження, як і дії державного виконавця щодо визначення розміру заборгованості у цьому розрахунку, був отриманий боржником 01.07.2019. До суду заявник звернувся із даною скаргою 07.07.2019 (отримано судом 09.07.2019).

Таким чином, заслухавши пояснення представника заявника, державного виконавця, представника стягувача, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження № 56017457, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку заявником строк звернення до суду із скаргою не пропущено.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді скарги судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів виконавчого провадження № 56017457, наданих державним виконавцем Міщук Т.А. на виконання вимог ухвали суду від 11.07.2019, оглянутих і досліджених в судовому засіданні, вбачається наступне.

21.03.2018 державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Цимбалюк (Міщук) Т.А. було відкрито виконавче провадження № 56017457 на підставі заяви ОСОБА_4 від 19.03.2018 з виконання виконавчого листа № 127/25045/13-ц, виданого 19.03.2018 Вінницьким міським судом Вінницької області за судовим рішенням, яким стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 750, 00 гривень, щомісячно, починаючи з 17.10.2013 і до досягнення дитиною повноліття.

Як встановлено в судовому засіданні, державний виконавець керуючись ч. 1 ст. 194 СК України та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (надалі Інструкція), в редакції чинній на час відкриття виконавчого провадження, здійснила розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за минулий час за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, а саме з 19.03.2015 по 01.04.2018, визначивши заборгованість в сумі 27 290, 32 гривень.

10.04.2018 боржником було надано державному виконавцю квитанції на підтвердження сплати ним аліментів.

Здійснивши повторний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, врахувавши надані боржником квитанції, державним виконавцем за період з 19.03.2015 по 01.05.2018 було визначено заборгованість в розмірі 4 270, 43 гривень.

17.10.2018, 18.03.2019, 25.03.2019, 14.05.2019, 07.06.2019 боржником надавались державному виконавцю квитанцію про сплату аліментів.

19.11.2018 до державного виконавця звернулася стягувач із заявою, в якій висловила прохання не долучати квитанції, в яких не вказано «аліменти».

В судовому засіданні встановлено, що державний виконавець, враховуючи заяву стягувача, здійснила повторний перерахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 19.03.2015 по 01.05.2018, визначивши заборгованість в сумі 32 745, 82 гривень. При цьому судом звернуто увагу, що даний розрахунок було здійснено не по 01.05.2018, як в ньому зазначено, а по 01.06.2019, як вбачається із його змісту. (а.с. 19)

Судом встановлено, що здійснення перерахунків заборгованості зі сплати аліментів, які за однаковий період містять різні суми, було викликано фактично спором щодо такої заборгованості між стягувачем та боржником.

Водночас, спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів та її обчислення, зокрема, є підставою для звернення до суду із даною скаргою.

Однак, державний виконавець, приймаючи до уваги лише заяву стягувача, не врахувавши сплату коштів боржником в рахунок аліментів за наданими ним квитанціями, не прийнявши до уваги, що такі спори вирішуються виключно судом, відповідно не дотримавшись при цьому засад справедливості, неупередженості та об`єктивності, здійснила перерахунок, яким визначила заборгованість в сумі 32 745, 82 гривень. Однак, за даних обставин, вбачаючи спір про розмір заборгованості зі сплати аліментів, державний виконавець на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції, мала б роз`яснити сторонам виконавчого провадження про їх право на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Судом прийнято до уваги, що виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу. Завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання судового рішення.

Однією із форм безпосередньої участі суду у цій стадії судового розгляду, є судовий контроль за виконанням судових рішень, який здійснюється в порядку визначеному розділом VII ЦПК України за зверненням сторін виконавчого провадження.

Суд вважає, що обраний заявником у даній конкретній справі спосіб захисту, як звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, відповідає обставинам справи, здійснений у формі судового контролю щодо завершальної стадії судового розгляду, у спосіб, що відповідає процесуальному закону і є більш ефективним способом судового захисту, ніж звернення з самостійним позовом до іншої сторони виконавчого провадження.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Однак, суд вважає, що вищевказана норма закону, не позбавляє сторону виконавчого провадження оскаржити (оспорити) дії державного виконавця щодо правильності, підставності та обґрунтованості обрахунку заборгованості за аліментами, які, на думку заявника, вчинені всупереч закону та його прав. Вказана норма права не позбавляє права суду обчислити заборгованість за аліментами при розгляді такої скарги, тим самим надавши оцінку діям (бездіяльності) державного виконавця, який попередньо здійснив такий розрахунок, і який, очевидно, влаштовує лише одну зі сторін виконавчого провадження.

В такому разі судом реалізовується і право і виконується завдання покладене на нього ч. 4 ст. 195 СК України.

Частина 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Очевидно, що вказана норма відносить до компетенції суду питання визначення (обчислення) розміру заборгованості за аліментами, якщо з таким розміром не погоджується сторона виконавчого провадження, і фактично дублює ч. 4 ст. 195 СК України. Проте, норма ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» і не забороняє заінтересованій особі оскаржити дії державного виконавця, який допустив порушення закону та її прав при здійсненні обрахунку заборгованості, тобто у порядку визначеному розділом VII ЦПК України.

Можливість, правильність та правомірність розгляду по суті скарг на дії державного виконавця, зокрема щодо законності здійсненого ним обрахунку заборгованості за аліментами, узгоджується з позицією Верховного Суду висловленою 23.01.2018 у справі № 2-1071/05 (провадження № 61-1512св17).

В судовому засіданні досліджено надані представником заявника на підтвердження сплати аліментів стягувачу боржником оригінали квитанцій і встановлено наступне.

Згідно із квитанцій, ОСОБА_3 було перераховано ОСОБА_4 за період оскаржуваного розрахунку зі сплати аліментів - з 19.03.2015 по 01.05.2018, а фактично по 01.06.2019:

- за 2015 рік:

- 10.03.2015 5 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 1 811, 50 гривень;

- 03.04.2015 5 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 2 062, 60 гривень;

- 27.04.2015 5 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 2 234, 10 гривень;

- 28.05.2015 5 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 2 062, 15 гривень;

- 04.06.2015 1 500, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 593, 85 гривень;

- 07.07.2015 1 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 376, 98 гривень;

- 16.07.2015 1 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 390, 15 гривень;

- 10.08.2015 10 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 3 303, 60 гривень;

- 16.08.2015 1 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 334, 32 гривень;

- 14.09.2015 6 500, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 2 073, 82 гривень;

- 18.09.2015 2 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 660, 88 гривень;

- 20.10.2015 7 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 2 462, 88 гривень;

- 20.10.2015 1 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 351, 84 гривень;

- 11.11.2015 2 500, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 883, 72 гривень;

- 03.12.2015 2 900, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 1 027, 52 гривень,

всього за період з 01.03.2015 по 01.01.2016 було перераховано 20 629, 01 гривень. (В розрахунку заявника допущено помилку, а саме: вказано платіж від 10.09.2015 і визначено еквівалент суми на цю дату, однак платіж було здійснено 14.09.2015, відповідно й еквівалент платежу має бути визначено саме на цю дату, що в свою чергу й здійснено судом).

- за 2016 рік:

- 07.03.2016 5 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 1 775, 40 гривень;

- 27.09.2016 10 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 4 037, 60 гривень;

- 07.05.2016 5 000, 00 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ, становило 1 906, 40 гривень,

всього за період з 01.01.2016 по 01.01.2017 було перераховано 7 719, 40 гривень.

- за 2017 рік:

- 19.09.2017 700, 00 гривень;

- 19.10.2017 700, 00 гривень;

- 20.11.2017 700, 00 гривень;

- 16.12.2017 700, 00 гривень;

всього за період з 01.01.2017 по 01.01.2018 було перераховано 2 800, 00 гривень.

- за 2018 рік:

- 14.02.2018 1 000, 00 гривень;

- 16.03.2018 1 000, 00 гривень;

- 30.05.2018 1 000, 00 гривень;

- 09.06.2018 1 000, 00 гривень;

- 03.07.2018 2 000, 00 гривень;

- 11.09.2018 2 500, 00 гривень;

- 17.10.2018 1 000, 00 гривень;

- 14.11.2018 1 000, 00 гривень;

- 08.12.2018 1 000, 00 гривень;

всього за період з 01.01.2018 по 01.01.2019 було перераховано 11 500, 00 гривень.

- за 2019 рік:

- 19.01.2019 800, 00 гривень;

- 02.03.2019 850, 00 гривень;

- 22.03.2019 750, 00 гривень;

- 12.05.2019 1 500, 00 гривень,

всього за період з 01.01.2019 по 01.06.2019 було перераховано 3 900, 00 гривень.

Отже, за період, вказаний в оскаржуваному розрахунку заборгованості - з 19.03.2015 по 01.05.2018, а фактично по 01.06.2019, всього було сплачено 46 549, 31 гривень.

Судом звернуто увагу на те, що перерахування коштів на ім`я ОСОБА_4 в 2016 році здійснювалися ОСОБА_6 , яка як встановленого в судовому засіданні є дружиною брата боржника, який уповноважив її на переказ цих коштів, перебуваючи на той час на заробітках в Російській Федерації. (а.с. 72-74) При цьому, оскільки призначення платежу у квитанціях відсутнє, судом встановлено, що між ОСОБА_6 та стягувачем не були наявні будь-які грошові зобов`язання, в рахунок яких та могла б перераховувати кошти ОСОБА_4 . Твердження представника заявника про перерахунок ОСОБА_6 коштів за дорученням ОСОБА_3 спростовані не були.

Суд не погоджується із твердженнями представника стягувача про те, що квитанції, які не містять призначення платежу «аліменти», не можуть враховуватися як доказ про їх сплату. При цьому судом звернуто увагу на те, що такі платежі були здійснені ОСОБА_3 в 2015 - 2017 роках: в 2015 році вони мали постійний характер, хоча й без певної періодичності та стабільності; в 2016-2017 роках мали періодичний характер, однак усі дані платежі були адресовані ОСОБА_4 . Крім того, в засіданні представник стягувача не заперечувала щодо отримання цих коштів ОСОБА_4 , однак стверджувала, що ці кошти перераховувались боржником на додаткові витрати на дитину. Водночас, суд приймає до уваги заперечення представника боржника, яка вказує, що будь-яких домовленостей про надання ОСОБА_3 коштів не в рахунок аліментів, батьки дитини не мали. З пояснень представника стягувача виходить, що ОСОБА_3 надавав кошти на додаткові витрати на дитину, допускаючи щомісячне збільшення заборгованості зі сплати аліментів за наявності примусового виконання, що матиме негативне наслідки саме для нього. За даних обставин, враховуючи заперечення представника боржника, наявність судового рішення про стягнення аліментів і його примусове виконання, про що боржнику було відомо, представником стягувача не було спростовано, що отримані ОСОБА_4 кошти не були аліментами.

Тому, заслухавши пояснення представника стягувача та представника боржника, суд прийшов до висновку, що усі кошти, які були перераховані ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_4 згідно вищевказаних квитанцій, були отримані стягувачем і були коштами спрямованими на сплату аліментів, а тому мають бути зараховані в рахунок їх сплати.

Твердження представника боржника про неправомірність дій державного виконавця в частині зміни розміру аліментів, шляхом самостійного визначення їх в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з вересня 2018 року і можливість зміни розміру аліментів виключно в судовому порядку, в даному випадку є безпідставними враховуючи наступне.

Частиною 2 статті 182 СК України (у редакції, чинній до моменту прийняття Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) було визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Дана норма набула чинності 08.07.2017.

У ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у таких правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

У ч. 1 і ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 3 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Тлумачення ч. 3 ст. 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України.

Суд звертає увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набув чинності 28.08.2018, частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Вищевикладене узгоджується із позицією Верховного Суду висловленою 20.06.2019 у справі № 532/580/17.

Таким чином, зміна закону, який встановлює мінімальний розмір аліментів не є підставою для прийняття нового судового рішення. Питання визначення мінімального розміру аліментів, що мають стягуватись з боржника, віднесені до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів. Зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що державним виконавцем правомірно з 01.09.2018 визначено аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що призвело в свою чергу до збільшення їх розміру.

Таким чином, за період з 19.03.2015 по 01.09.2018 боржник мав сплатити 31 500, 00 гривень аліментів (750, 00 гривень щомісячно), з 01.09.2018 по 01.01.2019 3 888, 00 гривень (972, 00 гривень щомісячно), а з 01.01.2019 по 01.06.2019 5 067, 50 гривень (1 013, 50 гривень щомісячно).

Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку про неправомірність дій державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Т.А. щодо визначення в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженню № 56017457 за період з 19.03.2015 по 01.05.2018 (фактично з 19.03.2015 по 01.06.2019) заборгованості в сумі 32 745, 82 гривень.

Водночас суд звертає увагу заявника на те, що у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження (п. 4 розділу XVI Інструкції, ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Однак, вищевказане не впливає на неправомірність дій при розрахунку, зважаючи на встановлені судом обставини.

Згідно із ч. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Крім того, у відповідності до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Таким чином, застосування вищевказаних заходів державним виконавцем можливо виключно в разі наявності заборгованості, розмір якої перевищує певну суму платежів.

Враховуючи вищевказані обставини, судом встановлено відсутність у боржника заборгованості зі сплати аліментів, яка б перевищувала суму відповідних платежів за період, передбачений ч. 2 і ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно, підстави для застосування державним виконавцем заходів, передбачених вищезазначеними нормами закону, були відсутні.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність, зокрема, органів державної виконавчої служби, повинна здійснюватись з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Державний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до переконання, що скарга ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Т.А. є обґрунтованою. Тому, суд визнає неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Т.А. щодо визначення в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженню № 56017457 за період з 19.03.2015 по 01.05.2018 (фактично з 19.03.2015 по 01.06.2019) заборгованості в сумі 32 745, 82 гривень та скасовує цей розрахунок. Також суд визнає постанови державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Т.А. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, винесені 16.08.2018, та постанову про накладення штрафу, винесену 08.12.2018, у виконавчому провадженню № 56017457 неправомірними та скасовує їх.

Оскільки судом встановлено обґрунтованість скарги, суд вважає за необхідне поновити порушені права заявника шляхом зобов`язання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Т.А. усунути порушення здійснивши належний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженню № 56017457.

Про виконання даної ухвали суду Центральний відділ державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області має повідомити Вінницький міський суд Вінницької області та ОСОБА_3 не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання, відповідно до ч. 1 ст. 453 ЦПК України.

Судом не встановлено понесення судових витрат у зв`язку з розглядом цієї скарги.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст.ст. 1, 2, 18, 28, 71, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 9, 11 ЦК України, ст.ст. 8, 182, 192, 194, 195 СК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10-13, 18, 23, 76-84, 89, 95, 133, 229, 258-261, 263, 265, 268, 353, 354, 447-453 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Тетяни Андріївни щодо визначення в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженню № 56017457 за період з 19.03.2015 по 01.05.2018 (фактично з 19.03.2015 по 01.06.2019) заборгованості в сумі 32 745, 82 гривень та скасування цей розрахунок.

Зобов`язати державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Тетяну Андріївну здійснити належний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженню № 56017457.

Визнати постанови державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міщук Тетяни Андріївни про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, винесені 16.08.2018, та постанову про накладення штрафу, винесену 08.12.2018, у виконавчому провадженню № 56017457 неправомірними та скасувати їх.

Про виконання даної ухвали Центральний відділ державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області повідомити Вінницький міський суд Вінницької області та заявника ОСОБА_3 не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено 23.08.2019.

Суддя: