Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/13887/16-ц

провадження № 61-25308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Шахова О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовна заява обґрунтована тим, що він за договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року придбав у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаценко І. О. та зареєстровано в реєстрі за № 2931. Договір також зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 21 жовтня 2005 року, реєстрова книга № 216-203, запис № 5632.

Вказував, що у зв`язку з неправильним перекладом паспорта ОСОБА_1 , у вказаному договорі ОСОБА_1 був зазначений як ОСОБА_6 . Ідентифікаційний код фізичної особи у даному договорі зазначено правильно .

Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належні частки у квартирі АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_2 .

Зазначав, що для встановлення належності йому договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 він звертався до суду із заявою про встановлення юридичного факту, проте ухвалою суду вказану заяву було залишено без розгляду у зв'язку з наявністю спору про право.

Таким чином, враховуючи вищевикладене просив суд визнати власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яку придбав ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року, посвідченого 11 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гаценко І. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2931, громадянина США ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у складі судді Піхур О. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано, що власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яку придбав ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 11 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаценко І. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2931, є громадянин США ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ідентифікаційний код фізичної особи у договорі купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 під № НОМЕР_1 , зазначено правильно, що підтверджується відповіддю в. о. начальника ГУ ДФС у м. Києві Ільяшенко М. В. від 02 листопада 2015 року, позивач є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , а тому позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що після укладення договору купівлі-продажу частини квартири від 11 жовтня 2005 року позивач скористався своїм правом на зміну власного імені, а тому він як був, так і є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Будь-якого додаткового судового рішення, яке б підтверджувало його право власності на відповідну частину квартири, після зміни імені не потрібно. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що було порушено його право на володіння, користування та розпорядження належною йому частиною квартири, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в. о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 11 червня 2019 року № 655/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що він спочатку звернуся до місцевого суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що вказана частина квартири належить йому на праві власності. Ухвалою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, вказану заяву було залишено без розгляду у зв'язку з наявністю спору про право.

Таким чином, він був змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Вказує, що суди прийшли до взаємовиключних висновків, оскільки в одному випадку було визнано наявність спору про право, а в другому випадку за тих самих обставин суд констатував відсутність спору про право та встановив, що частка квартири як належала йому, так і належить. Зазначає, що за таких обставин він був позбавлений доступу до правосуддя.

Відповідачем відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу частини квартири, за умовами якого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_6 ич придбав 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 власником інших 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 вересня 2011 року є ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями частини першої та третьої статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Згідно зі статтями 234, 235 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 256 ЦПК України 2004 року суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Перед звернення до суду в порядку позовного провадження ОСОБА_1 звертався до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2016 року, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду, у зв'язку із наявністю спору про право.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку позовного провадження із позовом про визнання права власності. Як на підставу звернення до суду із вказаним позовом зазначив, що неточності у правовстановлюючому документі перешкоджають йому розпоряджатись належним йому майном, а тому просив визнати його власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Судами встановлено, що 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу частини квартири, за умовами якого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_6 ич придбав 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту договору купівлі-продажу частини квартири покупцем 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 .

Про те, що стороною відповідного договору (покупцем) є саме ОСОБА_6 , свідчить і написання особисто ним в договорі такого прізвища, ім`я та по-батькові.

Судами встановлено, що позивач після укладення договору купівлі-продажу частини квартири скористався своїм правом на зміну власного імені (на « ОСОБА_1 »).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З наведеного вбачається, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності, оскільки у заявника наявні правовстановлюючі документи на 1/4 частини квартири, доказів щодо порушення його прав на належне йому майна не надано. Тобто факт того, що ОСОБА_1 є власником, не може встановлюватися в судовому порядку, оскільки у позивача наявні правовстановлюючі документи на квартиру, які підтверджують цей факт.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що висновки судів щодо неможливості розгляду його заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження через наявність спору про право та в порядку позовного провадження через відсутність такого спору є взаємовиключними, не можуть бути прийняті судом.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суди виходили із того, що інша співвласниця квартири - ОСОБА_2 заперечувала належність договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 саме ОСОБА_1 , що і було підставою для залишення заяви без розгляду.

Разом із тим, не може бути визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку позовного провадження, оскільки вищевказаний договір купівлі-продажу і є підтвердженням належності заявнику права власності на вказану квартиру.

Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири від 11 жовтня 2005 року не надано.

Неточності у правовстановлюючому документі, на які ОСОБА_1 посилався як на підставу позову, можуть бути усунуті в позасудовому порядку шляхом звернення до відповідних органів, оскільки у останнього наявні документи, які підтверджують його право власності на частину квартири.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду апеляційної інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта