Справа № 309/1086/19
Провадження № 2/309/966/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 серпня 2019 року м. Хуст
Хустський районний суд Закарпатської області
в особі: головуючого - судді Довжанин М.М.
за участю секретаря судових засідань Попадинець Я.В.
з участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хуст справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -
05 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності їх понад встановлені строки. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вона, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є власниками квартири в рівних долях, що знаходиться у АДРЕСА_2 . Чоловік позивачки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вищезазначеній квартирі зареєстрованими є відповідачі: її син ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 та їх донька ОСОБА_4 . Дані особи не проживають у квартирі з січня 2017 року так, як знаходяться на заробітках у Чехії, де і проживають на сьогоднішній день. Реєстрація відповідачів у квартирі є перешкодою для оформлення позивачем субсидії на оплату комунальних послуг. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених вище підстав.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином, однак причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавали.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи.
Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Згідно копії свідоцтва про право власності на житлову квартиру від 29.12.2000 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить в рівних долях ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної власності. (а.с.9).
Згідно копії будинкової книги у вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.15).
ОСОБА_5 , як вбачається з копії паспорту громадянина України позивачки є її чоловіком. Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Положеннями частини першої ст. 318 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною другою п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що вона разом із відповідачем ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , а відсутність відповідачів ОСОБА_2 , його дружини ОСОБА_3 та дитини ОСОБА_4 по місцю реєстрації більше року надає їй право для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.
Надаючи правову оцінку таким доводам позивача у позові, суд виходить з того, що положеннями частин першої ст. 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернув увагу судів на те, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.
За результатами судового розгляду справи, судом встановлено, що спірний об`єкт нерухомості перебуває у спільній частковій власності сторін, тому вони мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, і факт тимчасового не проживання відповідача ОСОБА_2 та його сім`ї у квартирі не може стати підставою для визнання їх такими, що втратили право користування вказаним об`єктом нерухомості, оскільки право спільної часткової власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні.
За наведених обставин, позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають.
Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. слід віднести за рахунок позивача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 211, 223, 247, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - відмовити.
Судовий збір віднести за рахунок позивача.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Хустського
районного суду: Довжанин М.М.