ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України про відшкодування матеріальної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що згідно з протоколом № ЧЦП 466624 від 21.11.2017 року о 08 год. 50 хв. громадянин України ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного перетину Державного кордону України у пункті пропуску «Бориспіль» терміналу «D», в напрямку «приліт», під час оформлення пасажирського рейсу № 843 «Мінськ-Київ» пред`явив на паспортний контроль паспорт громадянина України та закордонний паспорт громадянина Російської Федерації, чим порушив, на думку співробітників Державної прикордонної служби України, ст. 204-1 КУпАП.Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.01.2018 року вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення було скасовано, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Посилаючись на те, що через незаконне рішення працівника Державної прикордонної служби України позивач зазнав матеріальних витрат для захисту своїх інтересів в суді, останній вважає, що кошти, сплачені ним за надання правової допомоги, слід стягнути з відповідача в порядку, передбаченому ст. 1166 ЦК України. Тому, просив стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України на його користь суму понесених витрат на правову допомогу у розмірі 4 340,00 грн.; юридичні витрати, пов`язані із підготовкою та поданням позовної заяви у розмірі 2 700,00 грн.; та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального іпроцесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути на його користь судові витрати по справі.

При цьому зазначає, що судом було порушено вимоги ст. 265 ЦПК України, адже зазначення додаткового відповідача даною статтею не передбачено, а в рішенні вказано двох відповідачів: Адміністрацію Державної прикордонної служби України та Товариство з обмеженою відповідальністю «ОК Новий зір», але товариство в позовних вимогах не значиться. Суд в рішенні не бере до уваги ст. 1173 ЦК України, обов`язкова наявність вини посадових осіб Державної прикордонної служби України не є необхідною умовою для відшкодування шкоди позивачу. Крім того, не прийняв до уваги наявність протиправних дій посадових осіб відповідача, чим позивачу було завдано збитків.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

25.11.2019 року до суду надійшов відзив Адміністрації Державної прикордонної служби України, поданий представником - Хужином К.А., згідно якого вважає доводи апеляційної скарги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зі змісту апеляційної скарги не встановлено порушень судом матеріального чи процесуального права, на яких наголошує позивач.Зазначає, що сплачені позивачем кошти за надання правової допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не являються збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і не є майновою шкодою.Позовна заява не містить підтвердження порушення Адміністрацією ДПСУ чи її посадовою особою вимог чинного законодавства. В матеріалах справи відсутні підтвердження наявностінеправомірного рішення, дії чи бездіяльності з боку посадових осіб Адміністрації чиособи, яка склала протокол. На думку відповідача, позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують позовні вимоги та судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки, в даній справі ціна позову становить 7 040,00 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з протоколом № ЧЦП 466624 від 21.11.2017 року о 08 год. 50 хв. громадянин України ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного перетину Державного кордону України у пункті пропуску «Бориспіль» терміналу «D», в напрямку «приліт», під час оформлення пасажирського рейсу № 843 «Мінськ-Київ» пред`явив на паспортний контроль паспорт громадянина України № НОМЕР_1 та закордонний паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_2 , чим порушив, на думку співробітників Державної прикордонної служби України, ст. 204-1 КУпАП.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.01.2018 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч.1 ст. 204-1 КУпАП було закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.8-9).

Звертаючись з даним позовом та вказуючи на те, що через незаконне рішення працівника Державної прикордонної служби України він зазнав матеріальних витрат, які полягають у витратах на правову допомогу під час розгляду адміністративної справи про скоєння ним адміністративного правопорушення, для захисту своїх інтересів в суді, позивач просить суд стягнути з відповідача в порядку, передбаченому ст. 1166 ЦК України, кошти, сплачені ним за надання правової допомоги.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, суд першої інстанції вказував, що витрати на правову допомогу при розгляді адміністративної справи, відповідно до норм КУпАП не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України та не можуть бути відшкодовані, на підставі ст. 1166 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК Україні) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Крім цього, згідно положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В свою чергу, як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

При цьому, під шкодою слід розуміти, зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Тобто, зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди і відповідно майнова шкода, це зменшення або втрата (загибель) майнового блага, а тому відшкодування такої шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків та відшкодування в натурі.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під збитками розуміються витрати, пов`язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) - його дійсна вартість. Фактично збитки є грошовим виразом майнової шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що сплачені позивачем кошти за надання правової допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене КУпАП не являються збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і не є майновою шкодою, яка підлягає стягненню на підставі ст. 1166 ЦК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо зазначення у резолютивній частині рішення другого відповідача ТОВ «ОК Новий зір», який не був залучений до справи є опискою, даний недолік підлягає усуненню на підставі ст. 269 ЦПК України і не є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Є.М. Суханова

С.В. Лівінський