Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 718/1502/16-ц

провадження № 61-9508св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальна установа «Кіцманська центральна районна лікарня»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року у складі судді Олексюк Т. І. та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Литвинюк І. М., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» (далі - КУ «Кіцманська центральна районна лікарня») про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 листопада 1975 року вона перебувала у трудових відносинах з Нижньо-Становецькою дільничною лікарнею відповідно до наказу від 10 листопада 1975 року № 99, працюючи на посаді медсестри.

З 02 січня 2002 року працювала на посаді медсестри поліклініки на 0,5 ставки та медсестри денного стаціонару Нижньо-Становецької амбулаторії на 0,5 ставки згідно з наказом від 28 грудня 2001 року № 61-ПЗК. Наказом від 02 січня 2009 року № 1-пв переведена на посаду медсестри денного стаціонару на 0,5 ставки та медсестри фізкабінету Нижньо-Становецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини на 0,5 ставки.

Наказом від 31 жовтня 2013 року № 18пв з 01 листопада 2013 року була переведена на посаду медсестри фізкабінету Кіцманської центральної районної лікарні (перейменовану в КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» відповідно до наказу від 25 вересня 2014 року № 131б).

Наказом КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» від 26 лютого 2016 року № 8зв/1 ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року була звільнена із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників лікарні.

На момент звільнення у відділенні КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» працювало 11 медсестер, проте скорочено було лише її посаду.

Вважає, що під час її звільнення відповідачем недотримано вимог статті 42 КЗпП України, оскільки вона мала переважне право залишитися на роботі.

Крім того, адміністрацією лікарні їй було запропоновано роботу в іншому населеному пункті, але на тимчасово вакантне місце у зв`язку з перебуванням основного працівника у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» від 26 лютого 2016 року № 8зв/1 про її звільнення, а також стягнути з КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2016 року до ухвалення судом рішення у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» не допущено порушень трудового законодавства, а тому позов є безпідставним.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачка без поважних причин пропустила строк на звернення до суду для вирішення трудового спору, встановлений статтею 233 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2017 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду першої інстанції про те, що в позові ОСОБА_1 до КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити за безпідставністю.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд вважав, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 42 КЗпП України і дійшов помилкового висновку про те, що працівники з нижчою категорією та без категорії мають переважне право на залишення на роботі, оскільки врахування переваг в залишенні на роботі працівників можливе лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Водночас апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, встановивши, що за станом свого здоров`я позивачка мала можливість вчасно звернутися до суду з позовом протягом встановленого законом місячного строку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, не дали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову. Так, судами залишено поза увагою, що після звільнення ОСОБА_1 , яке фактично відбулося 06 травня 2016 року з отриманням нею трудової книжки, вона проходила лікування у зв`язку із загостренням запального стоматологічного загострення.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2017 року і витребувано із Кіцманського районного суду Чернівецької області цивільну справу 591/6491/15-ц.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що з 17 листопада 1975 року ОСОБА_1 обіймала посаду медсестри Нижньо-Становецької дільничної лікарні відповідно до наказу від 10 листопада 1975 року № 99, з 02 січня 2002 року - медсестри поліклініки на 0,5 ставки та медсестри денного стаціонару Нижньо-Становецької амбулаторії на 0,5 ставки згідно з наказом від 28 грудня 2001 року № 61-ПЗК.

Наказом від 02 січня 2009 року № 1-пв ОСОБА_1 переведено на посаду медсестри денного стаціонару на 0,5 ставки та медсестри фізкабінету Нижньо-Становецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини на 0,5 ставки.

Наказом від 31 жовтня 2013 року № 18пв ОСОБА_1 була переведена на повну ставку, з 01 листопада 2013 року - на посаду медичної сестри фізкабінету Кіцманської центральної районної лікарні, яку було перейменовано на КУ «Кіцманська центральна районна лікарня».

Наказом від 10 грудня 2015 року № 164 скорочено 2,0 ставки медсестри фізіотерапевтичного відділення КУ «Кіцманська центральна районна лікарня».

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» від 24 лютого 2016 року за результатами розгляду подання головного лікаря від 16 лютого 2016 року № 136/а комітетом надано згоду на звільнення медичної сестри фізіотерапевтичного відділення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 26 лютого 2016 року № 8зв/1 ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року була звільнена із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників лікарні.

Згідно з додатком до наказу від 10 грудня 2015 року № 164 «Про скорочення чисельності працівників КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» та списку медичних працівників, які підлягають вивільненню, зокрема у фізіотерапевтичному відділенні, станом на 10 грудня 2015 року у вказаному відділенні працювало 11 медичних сестер, 9 з яких мають вищу категорію, в тому числі ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають першу категорію.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частин першої, восьмої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 частини першої статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації і праці щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, і одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд обґрунтовано зазначив про порушення роботодавцем вимог трудового законодавства під час її звільнення.

Так, під час розгляду справи встановлено, що в 2000 році ОСОБА_1 присвоєно вищу категорію медсестри стаціонару.

За час роботи вона не притягувалася до дисциплінарної відповідальності, з 25 травня до 10 червня 2015 року проходила навчання, у результаті чого 09 вересня 2015 року атестаційною комісією їй підтверджено вищу категорію за спеціальністю «медична сестра». Загальний стаж роботи ОСОБА_1 за спеціальністю сестринська справа складає 42 роки.

Наказом від 26 лютого 2015 року № 8-ПВ на посаду старшої медичної сестри фізіотерапевтичного відділення було переведено ОСОБА_4 , яка в грудні 2014 року пройшла курси підвищення кваліфікації, проте кваліфікаційну категорію на момент розгляду справи не отримала.

Таким чином, під час звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України адміністрацією КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» не було взято до уваги стаж роботи позивачки та її кваліфікацію, а також кваліфікаційний рівень старшої медсестри фізіотерапевтичного відділення ОСОБА_4 , яка працює у КУ «Кіцманська центральна районна лікарня» з 26 лютого 2015 року, та наявність інших працівників з нижчою кваліфікаційною категорією.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 42 КЗпП України та виключення з мотивувальної частини його рішення посилання на безпідставність позовних вимог.

Переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій в частині дотримання позивачкою строку звернення до суду з указаним позовом, колегія суддів вважає, що висновки судів про пропуск ОСОБА_1 місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, також є правильним.

Аналізуючи норми статті 233 КЗпП України, можна дійти висновку, що для встановлення початку перебігу строку для захисту порушеного права у справах про звільнення особи визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 отримала трудову книжку 03 травня 2016 року, тоді як з указаним позовом вона звернулася до суду 29 липня 2016 року.

Обґрунтовуючи поважність пропуску строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, ОСОБА_1 не навела суду причин, які б вказували на наявність обставин, які унеможливлювали її звернення до суду з указаним позовом до 29 липня 2016 року.

Посилання позивачки на те, що вона знаходилась на лікуванні у лікаря-стоматолога у зв`язку із загостренням стоматологічного захворювання, перевірялись судами попередніх інстанцій. Суди належним чином оцінили зазначені аргументи разом із наданими ОСОБА_1 доказами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 03 червня 2016 року уклала договір про надання юридичної (правової) допомоги з адвокатським об`єднанням, що спростовує доводи позивачки про неможливість звернення до суду у строк, встановлений статтею 233 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка протягом встановленого законом місячного строку для звернення до суду з позовом за станом свого здоров`я мала можливість вчасно звернутися до суду з позовом.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України 2004 року перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині, та обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами статті 400 чинного ЦПК України не передбачено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк