Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа 296/10853/16-ц

провадження № 61-28488 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуДержавного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира у складі судді Сингаївського О. П. від 12 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М. від 08 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» ( далі - ДП «Центр ДЗК») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона працювала у відповідача на посаді техніка-землеупорядника. 31 березня 2016 року на підставі наказу від 31 березня 2016 року № 60-к її було звільнено із займаної посади за пунктом п`ятим статті 36 КЗпП України. Однак в день звільнення відповідач не провів із нею повний розрахунок по заробітній платі. Вказувала, що на час звернення до суду, заборгованість по заробітній платі склала 6 281,53 грн. Вона вважала, що її право порушене відповідачем, що призвело до втрати нормальних зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації життя. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на положення статей 116, 117, 237-1 КЗпП України, просила стягнути із ДП «Центр ДЗК» заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 281,53 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2016 року по 12 квітня 2017 року у розмірі 20 797 грн, моральну шкоду у розмірі 1 000 грн., всього: 28 079,23 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 281,53 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 20 797,70 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн, а всього: 27 579,23 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач порушив трудові права позивача, не провів виплату всіх належних працівнику сум в день звільнення ОСОБА_1 , тому з відповідача підлягали стягненню у порядку статей 116,117 КЗпП України заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Частково задовольняючи позов про стягнення моральної школи, суд першої інстанції виходив з принципів виваженості, розумності і справедливості. Встановив, що порушення трудових прав позивача призвело до втрати нормальних зв`язків, вимагало її зусиль для організації свого життя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Центр ДЗК» задоволено частково, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року змінено.

Зменшено розмір стягнутої із ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі із 6 281,53 грн до 4 881,53 грн та середнього заробітку із 20 797,70 грн. до 14 914,04 грн. У решті вимог рішення залишено без змін. Вирішено питання судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що право позивача порушено, оскільки непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування положення статті 117 КЗпП України. Однак суд першої інстанції для обчисленні середньоденного заробітку позивача невірно обрав два останні місяці, що передували звільненню.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року виправлено арифметичну помилку у мотивувальній та резолютивній частинах рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року.

Вірно зазначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягав стягненню із ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_1 , а саме: 20 546,47 грн замість 14 914,04 грн (259 днів х 79,33 грн середньоденний заробіток = 20 546,47 грн).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ДП «Центр ДЗК» просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 травня 2017 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції безпідставно стягнути на користь позивача моральну шкоду, оскільки в позовній заяві не зазначено, в чому вона полягає та якими неправомірними діями відповідача ця шкода заподіяна позивачу.

Суд апеляційної інстанції ухвалив рішення щодо зміни розміру середнього заробітку, однак невірно визначив кількість робочих днів, за які присуджено компенсацію.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року до закінчення касаційного оскарження.

Відповідно до підпункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду в травні 2018 року.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу - Кривцовій Г. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що позивач 31 березня 2016 року була звільнена із займаної посади техніка-землевпорядника Житомирської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» наказом від 31 березня 2016 року № 60-к, на підставі пункту п`ятого статті 36 КЗпП України.

Заборгованість ДП «Центр ДЗК» перед ОСОБА_1 по виплаті заробітної плати станом на 09 листопада 2016 року склала 6 281,53 грн.

30 грудня 2016 року ДП «Центр ДЗК» перерахував на банківський рахунок позивача частину заборгованості по заробітній платі у розмірі 1 400 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строк, визначений статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Суди наведене врахували та правильно виходили із того, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, тобто 31 березня 2016 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме: не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що апеляційним судом невірно визначено розмір суми, яка підлягає стягненню в порядку статті 117 КЗпП України, оскільки середній заробіток виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не як помилково вважає відповідач по день звернення ОСОБА_1 із позовом до суду.

Відповідно до абзацу другого пункту 4 Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у абзаці першому пункту 4 Порядку виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, вірно виходив з того, що при визначенні середньої заробітної плати позивача за основу береться заробітна плата за січень, лютий 2016 року. У зв`язку з цим, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день звільнення становить 79,33 грн (1390,08 грн + 1782,96 грн) : 40) - де 1390,08 грн та 1782,96 грн нарахована заробітна плата за січень, лютий місяць 2016 року.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно стягнули з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не зазначено, в чому полягає ця шкода та якими неправомірними діями відповідача заподіяно моральну шкоду позивачу.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суди врахували, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП Україниздійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 06 листопада 2017 року було зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року в частині, що залишена без змін та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державного підприємства «Цент державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року в частині, що залишена без змін та рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник