КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 359/603/17

провадження № 22-ц/824/10404/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадженняапеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2019 року у складі судді Борець Є.О.

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») - Сафір Федір Олегович звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим уклала кредитний договір №б/н від 23 грудня 2010 року, згідно якого отримала кредит у розмірі 4 100, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Указувала, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, відповідач при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Посилався на те, що позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами, проте, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості.

У зв`язку із зазначеним станом на 31 жовтня 2016 року утворилася заборгованість у загальній сумі 22 799,76 грн., з яких: 1 676,72 грн. - тіло кредиту, 16 461,15 грн. - відсотки за користування кредитом, 3 100 грн. - пеня та комісія, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 061,89 грн. - штраф (процентна складова).

Таким чином, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 23 грудня 2010 року у загальному розмірі 22 799,76 грн. та судові витрати у розмірі 1 544 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 03 червня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, оскільки вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неправильно застосував норми процесуального права, а також неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевий суд належним чином не перевірив доводів, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема умовам договору, щодо його дії, не перевірив належним чином строку дії кредитної картки.

Указує, що перебіг строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору чи після несплати чергового платежу.

Зазначає, що суд першої інстанції вирішив спір без урахування правових висновків, встановлених Верховним Судом, які мають юридичне значення по даній справі та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направила.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, АТ КБ «Приватбанк» пред`явив позов вже після спливу строку позовної давності.

Колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 23 жовтня 2010 року звернулася до ПАТ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву, в якій просила відкрити рахунки і надати послуги, а саме, видати кредитну картку «Універсальна», валюта: гривня, строк дії: 11/14, тип кредитного ліміту: фінансовий, сума кредитного ліміту: 4 100, 00 грн., базова процентна ставка: 2,5%з розрахунку 360 днів у році, розмір комісії з кредитного обслуговування 1% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості, погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом списання коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної карти НОМЕР_1 .

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.

При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стороною позивача на підтвердження позовних вимог надано копію анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та до відповіді на заперечення відповідача додав виписку про рух коштів ОСОБА_1 , а також довідку щодо виданих відповідачу кредитних карток із зазначенням їх номеру та строку дії (а.с. 159) та фото відповідача з кредитною карткою, датоване 23 грудня 2010 року (а.с.99).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 15 000 грн. Даних про те, який розмір процентів за користування кредитом погоджений сторонами, розмір пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

Звертаючись до суду з указаним позовом, представник позивача зазначав, що у порушення своїх зобов`язань відповідач кредит у повному обсязі не повернула, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2016 року сума заборгованості відповідача за зазначеним договором становить 22 799,76 грн., з яких: 1 676,72 грн. - тіло кредиту, 16 461, 15 грн. - відсотки за користування кредитом, 3 100 грн. - пеня та комісія, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 061,89 грн. - штраф (процентна складова).

На підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними та часткового погашення заборгованості стороною позивача надано розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, ураховуючи наявність у матеріалах справи виписки про рух коштів, яка є належним підтвердженням отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними та часткової сплати грошей в рахунок погашення заборгованості, колегія суддів уважає, що позивачем доведено факт отримання ОСОБА_1 кредиту у АТ КБ «Приватбанк».

Окрім того, в матеріалах справи міститься фото відповідача разом з отриманою карткою, датоване 23 грудня 2010 року.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, а в даному випадку банку, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року №6-16цс15.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року №14-131цс19 зазначила, що договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» (www.privatbank.ua) можуть неодноразово змінюватися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення останнього до суду із позовом про стягнення заборгованості, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові встановила, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, з огляду на відсутність підпису позичальника в Умовах та правилах надання банківських послуг в Приватбанку, відсутні підстави уважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Розмір погоджених відсотків за користування кредитом, передбачений розмір неустойки у разі порушення грошового зобов`язання не визначено і в анкеті-заяві, підписаній відповідачем.

Вимог про стягнення процентів за користування кредитним коштами та інших сум за прострочення виконання зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Отже, виходячи з того, що сторони при укладенні договору кредиту не погодили у встановленому законом порядку розмір процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, зважаючи на наявність у матеріалах справи виписки про рух коштів, колегія суддів уважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача заборгованості лише в частині сплати тіла кредиту у розмірі 1 676,72 грн.

Не визнаючи наявність та розмір заборгованості, відповідач звернулася до суду із запереченнями на позовну заяву, в яких просила застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки останній платіж відповідач здійснила 30 грудня 2013 року, а платежі, які здійснені 20 лютого 2014 року, 24 та 26 березня 2014 року списувалися автоматично, то остання не вчиняла жодних дій, які свідчили б про визнання нею свого боргу, тому строк позовної давності в зазначені дні не переривався та банк, пред`явивши позов у січні 2017 року, пропустив строк на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23 жовтня 2010 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , відповідач періодично вносила кошти для погашення кредиту за вказаним договором, однак у зв`язку з неповним погашенням заборгованості, станом на 31 жовтня 2016 року остання становить 22 799,76 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 останній платіж за наданим кредитом здійснила 30 грудня 2013 року, кошти за іншими платежами, здійсненими 20 лютого 2014 року у розмірі 122, 43 грн., 24 березня 2014 року у розмірі 14, 93 грн. та 26 березня 2014 року у розмірі 7,46 грн. були автоматично списані з рахунку відповідача, про що свідчить виписка про рух коштів.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11 Умов та Правил картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно.

За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Згідно довідки банку, яка міститься на аркуші справи 159, термін дії кредитної картки № НОМЕР_1 , відкритої на ім`я ОСОБА_1 , до 11/14, тобто до останнього дня листопада 2014 року.

Таким чином, ураховуючи, що строк дії кредитної картки закінчився 31 листопада 2014 року, а позов банком пред`явлено у січні 2017 року, колегія суддів доходить висновку, що строк позовної даності, відповідно до положень статті 257 ЦК України, не пропущено.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою строк дії кредитної картки, виданої ОСОБА_1 23 грудня 2010 року, та те, що банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості у повному обсязі, при цьому невірно визначив початок перебігу строку позовної давності, у зв`язку з чим дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску вказаного строку.

Отже, з огляду на те, що стороною позивача доведено факт отримання та користування відповідачем кредитними коштами, зважаючи, що сторонами не було погоджено розмір і порядок одержання процентів, штрафу та пені за користування кредитним договором у зв`язку з відсутністю підпису ОСОБА_1 в Умовах та правилах надання банківських послуг в Приватбанку та незазначенням в анкеті-заяві про істотні умови договору, колегія вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню лише в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 1 676,72 грн., в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю таких вимог.

Згідно статей 57, 60, 61 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 294 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2019 року - скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 676,72 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 294 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна