П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 22-11604 Головуючий у1-й інстанції - Виниченко Л. М.

Унікальний № 755/17597/16-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та адвоката Федоренка Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання іпотечного договору недійсним,-

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним, в якому просив визнати недійним іпотечний договір, укладений 15 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. за реєстровим № 23.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 являється сином ОСОБА_3 15 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевчук З. М., зареєстрований в реєстрі за № 23. Предметом укладеного договору являється квартира АДРЕСА_1 . Зазначив, що він проживав у вказаній квартирі на час укладання іпотечного договору та продовжує там проживати надалі. Під час укладення договору порушені його права, оскільки на той час він був неповнолітній, а будь якого дозволу органу опіки та піклування з урахуванням інтересів дітей надано не було, а тому такий договір має бути визнаний недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року по справі № 755/17597/16-ц та знято арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та адвокат Федоренко О.М. в інтересах ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити (т.2, а.с.172-178, т.3 а.с.9-13).

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та треті особи у визначений судом строк не надали.

В суд апеляційної інстанції сторони не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, зокрема, ОСОБА_1 - 10 серпня 2019 року, тобто завчасно, про що свідчить завірене штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв`язку зворотне повідомлення про вручення судової повістки представнику позивача, адвокату Федоренку О. М. (т.3, а.с.25).

15 серпня 2019 року до апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Федоренка О. М., який діє в інтересах ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням у відпустці до 04 вересня 2019 року.

16 серпня 2019 року надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням відпустці з 16 серпня по 30 серпня 2019 року.

Однак до вказаних клопотань заявниками не було додано доказів щодо перебування у відпустках, за таких обставин колегія суддів вважала поважність причин неявки у судове засідання недоведеною та відмоввила у задоволенні клопотань сторони позивача про відкладення розгляду справи.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи кожної апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

При вирішенні справи районний суд вважав встановленими наступні обставини.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованому в реєстрі за № 673, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 12 лютого 2010 року № 8239779 (т. 1 а.с.93-93 звор., 94).

15 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для забезпечення грошових зобов`язань за договором позики укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., зареєстрований в реєстрі за № 23 (т.1, а.с.8-9 звор.).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позивач, будучи неповнолітнім на час укладення його матір`ю договору іпотеки так і до цього часу не мав і не має права власності на квартиру АДРЕСА_1 , тому укладення спірного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права позивача на користування житлом. На час укладання договору іпотекиОСОБА_1 не був власником чи співвласником предмета іпотеки, не був в ньому зареєстрований, тому і попередньої згоди органу опіки та піклування для передачі цього майна в іпотеку не вимагалось.

З наведеним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

За правилами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

У даній справі, як убачається з довідки, виданої ТОВ «МГ-Сервіс» за № 224, у належній на праві власності ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_1 станом на 14 січня 2013 року будь які особи зареєстровані не були (т. 1, а.с.96).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що ОСОБА_3 під час укладання іпотечного договору не зловживала своїми правами щодо свого неповнолітнього сина, оскільки дитина не була власником чи співвласником предмета іпотеки, не була в ньому зареєстрована.

Тому колегія суддів відхиляє як неприйнятні доводи апеляційної скарги адвоката Федоренка О.М. який діє в інтересах ОСОБА_1 , що дублюються в апеляційній скарзі самого ОСОБА_1 , про обов`язкову необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування для укладання іпотечного договору.

Перевіряючи висновки районного суду в контексті доводів апеляційних скарг стосовно того, що умови іпотечного договору, а саме пункти 5.4, 5.5, 5.9 Договору, які передбачають позасудовий порядок вирішення спору щодо передачі права власності та виселення, позбавляють права ОСОБА_1 захистити свої права, оскільки зазначені дії відбуваються без його повідомлення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи в цій частині, та дійшов обґрунтованих висновків.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.10).

Враховуючи це обставину у світлі зазначених норм цивільного законодавства, колегія суддів вважає, що умови спірного договору ніяким чином не позбавляють ОСОБА_1 можливості звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, а зважаючи на положення статті 627 ЦК України та той факт, що ОСОБА_1 не був власником та не був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були вільними в укладенні договору та визначенні його умов на власний розсуд, в тому числі визначенні позасудового порядку вирішення спору.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг адвоката Федоренка О. М. який діє в інтересах ОСОБА_1 , що дублюються в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на норми ст. 203 ЦК України, 177 СК України, статті Закону України «Про охорону дитинства», також відхиляються колегією суддів як неприйнятні.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційні скарги сторони позивача не містять.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Федоренка Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома