Справа № 706/289/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року м.Христинівка

Христинівський районний суд Черкаської області

В складі головуючого - судді Орендарчука М.П.

при секретарі Карбівської Я.Є.,

за участі представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 : ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Зорянської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним.

встановив:

ОСОБА_4 25.02.2019 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним.

У справі проведено підготовче судове засідання та у відповідності до ч.1 ст. 189 ЦПК України, остаточно визначено предмет спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процессу, з`ясовано заперечення проти позовних вимог, визначено обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

ОСОБА_4 просив суд:

визнати рішення сесії Зорянської сільської ради Христинівсьеого району від 07.08.2002 №3-10 відносно ОСОБА_2 про задоволення її заяви власниці сертифікату на виділення земельної ділянки у приватну власність в натурі згідно техдокументації по наданню земельних ділянок за рахунок земель колективної власності бувшого КСП «Світанок» та отримання Державного акту про затвердження технічної документації по видачі Державного акту громадянці власниці сертифікату с.Зоряне ОСОБА_2 .

Стягнути з Зорянської сільської ради на його користь судові витрати по оплаті судового збору в сумі 768,40 грн. та по оплаті на правничу допомогу.

На підставі ст.257,267 ЦК України поновити строк позовної давності як пропущений з поважних причин.

Позовні вимоги мотивовані тим, що його батько ОСОБА_5 був членом місцевого колгоспу с. Зоряне Христинівського району, а при його реорганізації - членом місцевого КСП. Був включений в число членів господарства, які мали право на майновий та земельний паї.

Однак реалізувати своє право на зазначені паї шляхом отримання правовстановчих документів не встиг, поскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

На час його смерті він знаходився біля матері ОСОБА_6 , яка не проживала з батьком однією сім`єю, а проживала зі мною в с. Розсішки Христинівського району.

Не знаючи про можливість захисту своїх спадкових прав, ОСОБА_6 не оформила в моїх інтересах заяви про прийняття спадщини після смерті батька у Христинівську районну державну нотконтору.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи малолітнім на час смерті батька, не усвідомлював правового інституту спадщини та не міг захистити своїх спадкових прав.

Тим часом мати померлого, вона ж моя баба, ОСОБА_2 вступила в зговір з сільським головою с. Зоряне Христинівського району та в спрощеному порядку оформила спадщину після смерті сина на земельну ділянку (пай).

Зорянською сільською радою ОСОБА_2 була включена в Список громадян - власників сертифікатів замість ОСОБА_5 при розгляді на сесії сільської ради 07.08.2002 питання про затвердження технічної документації з видачі Державних актів про надання земельних ділянок і видачу державних актів на право власності по громадянам - власникам сертифікатів на право приватної власності на землю та ухвалено рішення сесії від 07.08.2002 р. № 3-10 задовільнити заяви громадян - власників сертифікатів, які побажали отримати Державні акти і виділити їм земельні ділянки у приватну власність в натурі згідно технічної документації по наданню земельних ділянок за рахунок земель колективної власності бувшого КСП «Світанок».

На Монастирищенський районний відділ державних земельних ресурсів був покладений обов`язок виготовити Державні акти на право приватної власності на земельні частки (паї), які погоджені на місцевості з суміжними землевласниками згідно додатку № 1 і провести реєстрацію Державних актів на право приватної власності на землю.

На підставі вказаного рішення сесії на ім`я ОСОБА_2 виданий Зорянською сільською радою Христинівського району Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 19.02.2003 року на 2,6 га.

До цього часу ОСОБА_2 є власником земельного паю 2,6 га згідно зазначеного Державного акта.

Він звернувся з позовом в суд про визнання Державного акта на право приватної власності на землю недійсним (справа № 706/197/18).

Однак згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові КЦС ВС від 07.03.2018 р. справа № 354/1106/13-ц, провадження № 61-8915-св 18 «Вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною і залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано».

Тому він змушений звернутись з цим позовом.

Рішення сесії Зорянської сільської ради Христинівського району від 07.08.2002 р. № 3-10 відносно ОСОБА_2 є незаконним.

ОСОБА_2 не була членом КСП «Світанок», ніколи не працювала у цьому господарстві, не мала права на земельну частку в колективній власності на землю членів КСП «Світанок» с. Зоряне Христинівського району.

Право на земельну частку мав мій батько член КСП «Світанок» ОСОБА_5 , якого на час прийняття рішення сесії не було в числі живих.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, право на земельну частку входило до складу спадщини, яка мала бути нотаріально оформленою згідно Закону України від 02.09.1993 року «Про нотаріат» та Книги шостої ЦК виключно в нотаріальному порядку.

Згідно ст.. 21 ч. 1 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Рішення сесії від 07.08.2002 р. № 3-10 відносно ОСОБА_2 є актом індивідуальної дії та є незаконним.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Рішення сесії, як правочин, суперечить ЦК України.

Спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Я приймав міри до досудового врегулювання спору, пропонуючи ОСОБА_2 або сплатити мені грошову компенсацію за 1/2 частку земельного паю, або ділитись орендною платою порівну, однак зустрів опір та образи на свою адресу.

Між тим, згідно ст. 1261 ЦК України я є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 та маю право на 1/2 земельного паю (ст. 529 ЦК України в редакції 1963 р.).

Про обставини оформлення ОСОБА_2 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 у формі прийняття рішення сесією сільської ради с. Зоряне від 07.08.2002 р. № 3-10 він взнав від ОСОБА_2 восени 2017 року, саме цим пояснюється недотримання мною строків, визначених ст. 257 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав покликаючись на обставини викладені у позовній заяві. Інших доказів, окрім тих які зазначені у додатках до позовної заяви суду не надав.

У відзиві Зорянська сільська рада покликається на те, що проти задоволення позову ОСОБА_4 заперечуємо повністю.

При ухваленні оскаржуваного рішення орган місцевого самоврядування діяв в межах закону. Так положеннями статті 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: 34) вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вирішення таких питань, як у оскаржуваному рішення, врегульовувалось зокрема Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).» Частиною першою цієї статті визначено Право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом;

Стаття 2 визначає, що Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Статтею 3 передбачено, що Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Постановою КМУ №801 за 1995 рік затверджено форму Сертифіката на право на земельну частку (пай).

Формою передбачено зокрема і зміну власника земельної частки (паю) в т.ч. з підстав спадкування.

Таким чином у ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину після смерті свого сина були усі підстави звернутися до сільської ради із заявою про затвердження технічної документації та видачу державного акту на земельну ділянку пай, а в сільської ради не було підстав їй відмовити в задоволенні заяви. Окрім того, прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України, на який посилається позивач, передбачено Цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Існують також строки давності звернення до суду які встановлені в межах 3 -х річного терміну.

Враховуючи зазначене прошу відмовити позивачеві у задоволенні позову повністю. Окрім іншого прошу вважати цей відзив і заявою про застосування строків позовної давності.

У відзиві на позов ОСОБА_2 покликається на те, що проти задоволення позову ОСОБА_4 заперечує повністю. Вона мала всі законні підстави для успадкування земельної ділянки. Окрім того, привертає увагу суду на те, що на положення діючого на час виникнення правовідносин цивільного законодавства зокрема Цивільний кодекс УРСР, Закони України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» вважати цей відзив заявою про застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши показання свідків та письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини і дійшов такого рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, на предмет належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В якості доказів позивачем надано суду:

- копію державного акта на право приватної власності на земельну ділянку (пай) площею 2.6 га на імя відповідача ОСОБА_2 ;

- копію рішення Зорянської сільської ради №3-10 від 07 серпня 2002 року «Про затвердження технічної документації до видачі Державних актів та надання земельних ділянок і видачу державних актів на право приватної власності на землю громадянам-власникам сертифікатів на право приватної власності на землю»;

- копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку прізвища імя та по батькові відповідача ОСОБА_2 . Згідно інформації остання має у власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2.6 га на території Зорянської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

Допитана у справі як свідок ОСОБА_7 показала, що у 1988 році вона проживала разом з ОСОБА_8 від якого у 1989 році народила сина - позивача у справі. У 2002 році ОСОБА_9 помер, вона була присутня на похороні. Із заявою про прийняття сином спадщини після смерті батька не зверталась тому, що не знала про таку необхідність.

Суд, відповідно до вимог ЦПК здійснив всі дії щодо забезпечення можливості сторонам довести ті обставини, на які вона посилалися.

Так положеннями статті 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: 34) вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вирішення таких питань, як у оскаржуваному рішення, врегульовувалось зокрема Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Частиною першою цієї статті визначено Право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом;

Стаття 2 визначає, що Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Статтею 3 передбачено, що Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Постановою КМУ №801 за 1995 рік затверджено форму Сертифіката на право на земельну частку (пай).

Формою передбачено зокрема і зміну власника земельної частки (паю) в т.ч. з підстав спадкування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів з яких можливо було б встановити право позивача на спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Таким чином у ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину після смерті свого сина були усі підстави звернутися до сільської ради із заявою про затвердження технічної документації та видачу державного акту на земельну ділянку пай, а в сільської ради не було підстав їй відмовити в задоволенні заяви.

Окрім того, прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України, на який посилається позивач, передбачено Цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Тому, суд приходить до переконання, що рішення Зорянської сільської ради Христинівсьеого району від 07.08.2002 №3-10 відносно ОСОБА_2 , є законним та вмотивованим.

Окрім того, суд привертає увагу позивача щодо його невизначеності у прохальній частині позову, а саме: незаконним чи протиправним і суд не має права з власної ініціативи самостійно формулювати позовні вимоги у відповідності до ст.13 ЦПК України.

Також у позовній заяві позивач ставить перед судом питання про поновлення строку позовної давності посилаючись на ту обставино, що йому про оформлення ОСОБА_2 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 у формі прийняття рішення сесією сільської ради с. Зоряне від 07.08.2002 р. № 3-10 він дізнався від ОСОБА_2 восени 2017 року.

З приводу цього суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року №469/1203/15-ц зроблений такий правовий висновок.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України). Відповідачами у справі у відгуках на позов зроблено заяви про застосування строку позовної давності.

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся по його захисту до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі №6-2070цс16, від 12.04.2017 у справі №6-1852цс16 та від 19.04.2017 у справі №6-2376цс16, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень у порядку гл.3 розд.V ЦПК, у редакції на момент їх винесення.

Матеріали справи не містять переконливих доказів та відомостей про те, що позивач діючи добросовісно, дійсно після того як він дізнався від ОСОБА_2 восени 2017 року про прийняття нею спадщини після його батька здійснив будь який запит до нотаріуса, Державного земельного кадастру, або до уповноваженого органу виконавчої влади, місцевої ради для перевірки отриманої ним інформації, а лише зроблена голослівна заява про поновлення строку, а тому, суд у задоволенні клопотання позивача про поновлення цього строку суд відмовляє, оскільки позивач в його обґрунтування не навів жодних належних та допустимих доказів, зокрема не навів обставин, які не дозволяли позивачу в межах строків позовної давності звернутися до суду.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач міг та повинен був дізнатися про порушення своїх майнових прав починаючи із 21.05.2007 року, тобто після досягнення ним повноліття, а до суду він звернувся 25.02.2019 року, тобто з пропуском загального трьохрічного строку позовної давності.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки судом встановлено, що позовні вимоги заявлені з пропуском строків позовної давності, відповідач зробив заяву про їх застосування, а суд не знайшов підстав для поновлення строку позовної давності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи ( ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

До витрат , пов`язаних з розглядом справи, пункт 2 ст. 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Витрати відповідачки ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу підтверджуються наявними в матеріалах справи договорами про надання правової допомоги, квитанціями про сплату відповідачем коштів адвокатові та розрахунками суми гонорару.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 81, 89, 137, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Зорянської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду через Христинівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М.П. Орендарчук