Постанова

Іменем України

22 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 263/16314/16-ц

провадження № 61-29052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Лесько А. О.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року у складі судді Ікорської Є. С. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року у складі суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Пономарьової О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначала, що 12 лютого 2008 року між нею та відповідачем укладений договір позики на суму 5 тис. грн та 1 тис. доларів США зі сплатою 3 % щомісячно з умовою повернення за першою вимогою, про що 25 липня 2014 року ОСОБА_1 надала розписку. 25 липня 2014 року відповідач сплатила частина боргу у розмірі 11 тис. грн та ще 1 900 грн перерахувала на банківський рахунок. 26 червня 2015 року та 23 листопада 2016 року на адресу відповідача надсилалися вимоги щодо повернення суми боргу у розмірі 1 тис. доларів США зі сплатою процентів, які залишились без виконання. Просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь суму боргу в розмірі 26 тис. грн, проценти за користування позикою в сумі 83 148 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 882 грн 14 коп. за період з 26 червня 2015 року по 19 грудня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики станом на 19 грудня 2016 року, що складається із суми заборгованості за договором позики в сумі 26 тис. грн, суми процентів за користування позикою у розмірі 83 148 грн за період з 12 лютого 2008 року по 19 грудня 2016 року, витрати на правову допомогу у розмірі 450 грн, судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 540 грн 28 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь суми заборгованості за розпискою.У той же час, у справі наявні квитанції про відправлення рекомендованої кореспонденції на ім`я ОСОБА_3 23 листопада 2016 року, але відсутнє підтвердження отримання відповідачем вимоги про повернення позики, що унеможливлює встановити час, з якого слід відраховувати 3 % річних від простроченої суми, внаслідок чого в цій частині позов не може бути задоволений. Розраховуючи проценти за користування позикою в розмірі 3 % на місяць від суми позики в розмірі 5 тис. грн за період з моменту отримання позики, тобто, з 12 лютого 2008 року, до моменту повернення суми у гривні в розмірі 11 тис. грн станом на 25 липня 2014 року (як зазначено у тексті розписки) минуло 65 місяців, 3 % на місяць складає 150 грн, а тому загальна сума за процентами становить 9 750 грн. Враховуючи те, що позивач зарахувала цю суму разом із сумою основного боргу 5 тис. грн і вважає зобов`язання в цій частині перед нею погашеним, суд за межі позовних вимог не виходить і вважає за можливе стягнути борг лише частині позики у валюті. Розраховуючи проценти за користування позикою в розмірі 3 % на місяць від суми позики в розмірі 1 тис. доларів США за період з моменту отримання позики, тобто, з 12 лютого 2008 року, по заявлений період 19 грудня 2016 року минуло 106 місяців, 3 % на місяць складає 30 доларів, а тому загальна сума за процентами становить 3 180 доларів, які слід стягнути з відповідача на користь позивача, яка на момент ухвалення рішення за курсом долара США складає 27,02 долара за гривню, суму в розмірі 85 923 грн 60 коп.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення суми позики з відсотками, виходячи з того, що за умовами договору ОСОБА_1 на першу вимогу ОСОБА_2 мала повернути грошові кошти у розмірі 5 тис. грн та 1 тис. доларів США зі сплатою 3% щомісячно, однак взятих на себе зобов`язань належним чином не виконала. При цьому, написана власноруч ОСОБА_1 розписка від 25 липня 2014 року є підтвердженням боргового зобов`язання від 12 лютого 2008 року, яке не було виконано, а не виникнення нових боргових зобов`язань, що сторонами в судовому засіданні не оспорювалось. Доводи апеляційної скарги щодо повного погашення боргових зобов`язань станом на час написання розписки є безпідставними і спростовуються змістом самої розписки, згідно якої ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щодоповернення грошових коштів на майбутнє, зазначивши при цьому лише про часткове його виконання.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір позики у 2008 році укладено в усній формі, тобто не дотримано форму його укладення (письмова форма). На момент утворення боргу сума становила 10 тис. грн, 25 липня 2014 року вона повернула 11 тис. грн, тобто повністю погасила борг. Розписка від 25 липня 2014 року підтверджує погашення боргу, який виник у 2008 році, а не наявність нового боргового зобов`язання. Крім того, позивач пропустила строк звернення до суду. Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України суд має парво зменшити санкції, що накладені на боржника за договором у випадку, якщо неустойка значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Розмір процентів є неспівмірним із розміром суми позики, проте суд не зменшив цю суму відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

23 травня 2018 року року справа надійшла до Верховного Суду, а 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Штелик С. П.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що 12 лютого 2008 року на виконання умов договору позики, укладеного в усній формі, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5 тис. грн та 1 тис. доларів США під 3 % щомісячно. Зазначену суму ОСОБА_1 зобов`язалась повернути на першу вимогу ОСОБА_2 , про що 25 липня 2014 року надала власноруч написану розписку.

Згідно розписки ОСОБА_2 від 25 липня 2014 року ОСОБА_1 повернула грошові кошти в розмірі 11 тис.грн. Позивач підтвердила отримання на свій картковий рахунок 25 липня 2014 року на погашення позики грошових коштів у розмірі 1 900 грн.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконала умови укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою, дійшов правильного висновку про те, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з процентами у розмірі 3 % річних, що визначено умовами розписки.

Доводи касаційної скарги щодо недотримання письмової форми договору позики є безпідставними, оскільки зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення ОСОБА_2 позики в розмірі 5 тис. грн та 1 тис. доларів США зі сплатою 3 % щомісячно та поверненням на першу вимогу підтверджується власноруч написаною ОСОБА_1 розпискою від 25 липня 2014 року.

Зі змісту цієї розписки суди також встановили, що сплачена 25 липня 2014 року сума у розмірі 11 тис. грн є погашенням частини позики, а інша частина зобов`язання підлягає виконанню за першою вимогою позикодавця.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд визначив еквівалент невиконаного у доларах США зобов`язання у гривні за офіційним курсом валюти на день платежу, а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона повністю погасила борг, є безпідставними.

Необґрунтованими є йдоводи касаційної скарги щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, і загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції вимог про застосування строку позовної давності не заявляла.

Крім того, за умовами договору строк виконання боргового зобов`язання визначений моментом вимоги.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Разом з тим, проценти є платою за користування позикою та складовою зобов`язання, що виникає з договору позики, тому розмір цієї плати не може бути зменшено на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року у складі судді Ікорської Є. С. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько