КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/2918/18 Головуючий у 1 інстанції - Кравченко Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9237/2019 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Желепи О.В.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного

суду в порядку спрощеного позовного провадження

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського

історико-культурного заповідника

про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на

роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до наказу №190-0 від 15.06.2016 р. ОСОБА_2 був прийнятий на посаду зберігача фондів 1 категорії сектору обліку фондової збірки відділу науково-фондової роботи в Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника (а.с.7-11, 48, т.1).

Наказом від 03.05.2018 р. №268-о ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, а саме - за прогул без поважних причин (а.с.12, т.1).

Підставною вказаного наказу слугували: доповідна записка головного зберігача фондів Мартинюк І.О. від 29.03.2018 р. №08-06-21 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці протягом трьох робочих днів з 26 березня по 28 березня 2018 р. (а.с.15, т.1);

пояснення ОСОБА_1 від 29.03.2018 р., в яких він зазначає про те, що 26.03.2018 р. у нього був високий тиск, у зв`язку з чим він звернувся до лікаря, який рекомендував йому залишитися вдома та пройти курс лікування. Однак він, через запаморочення від тиску, неправильно сприйняв інформацію щодо лікарняного листа і лише 28.03.2018 р. дізнався про його відсутність, у зв`язку з чим 29.03.2018 р. з`явився на роботу (а.с.16-17, т.1);

лист ППО «Трудова Солідарність» від 24.04.2018 р. №103/18, яким прийнято рішення не надавати згоди на звільнення ОСОБА_1 , оскільки вважають його відсутність на роботі з поважних причин, а саме - поганого самопочуття, а також враховуючи, що він є інвалідом III групи і проживає один. Проте, вказаний лист не містить посилання на будь-які конкретні докази (а.с.18-19, т.1);

Табель обліку робочого часу за березень 2018 р., яким стверджується відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 26, 27, 28 березня 2018 р. (а.с.28, т.1).

Крім того, відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано акт від 27.03.2018 р. про відсутність 27.03.2018 р. на робочому місці зберігача фондів 1 категорії сектору обліку фондової збірки відділу науково-фондової роботи ОСОБА_1 , який засвідчений 6 підписами працівників (а.с.27, т.1), а також доповідні записки завідувача сектору обліку фондової збірки Качана В.М. від 26.03.2018 р. та 28.03.2018 р. про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у вказані дні та неповідомлення ним причин своєї відсутності (а.с.29, 30, т.1).

Так, обгрунтовуючи позов в частині поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач посилався на поважність своєї відсутності на роботі через погане самопочуття.

Згідно п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі, відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.24 постанови від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до правової позиції, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 р. по справі №5-1412цс 17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Згідно ч.ч.1, 7 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України , Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Так, позивач обґрунтовує поважність своєї неявки на роботу поганим самопочуттям та необізнаністю щодо видачі лікарняного.

Так, 11.04.2018 р. відповідач звернувся до Первинної профспілкової організації «Трудова солідарність» з поданням № 04-25/286 про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогул, вчинений з 26 по 28.03.2018 р.

Розглянувши зазначене подання відповідача про надання згоди на звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України, ППО «Трудова Солідарність» у своєму висновку від 24.04.2018 р. №103/18, зазначала, що під час засідання були ретельно вивчені документи, надані адміністрацією НКПІКЗ, а також були додатково отримані пояснення ОСОБА_1 та опитані члени трудового колективу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Комітетом було встановлено, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі з поважної причини, а саме : у зв`язку із незадовільним станом здоров`я; що з приводу незадовільного стану здоров`я ОСОБА_1 звертався до Васильківської ЦРЛ, а саме до лікаря невропатолога, який рекомендував залишитися вдома та пройти курс лікування; що у зв`язку із поганим самопочуттям він не зовсім чітко зрозумів ситуацію з лікарняним листом, що залишився вдома за рекомендацією лікаря; що наступного дня ОСОБА_1 повідомив своє керівництво та членів трудового колективу НКПІКЗ ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про свій стан здоров`я; також ОСОБА_1 є інвалідом дитинства 3 групи та проживає один.

Своє рішення не надавати згоди на звільнення ОСОБА_1 комітет ППО «Трудова Солідарність» обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, тобто з поважної причини, тому він не підлягає звільненню за п.4 ст.40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Крім того, він є інвалідом дитинства 3 групи і належить до вразливої групи населення, потребує додаткового соціального захисту; що враховуючи його соціальне і матеріальне становище у разі звільнення він залишиться без засобів існування та лікування (а.с.18-19, т.1).

Судова колегія вважає, що висновок ППО «Трудова Солідарність» заслуговує на увагу.

Тому, з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості висновку (листа) ППО «Трудова Солідарність» від 24.04.2018 р. №103/18, яким прийнято рішення не надавати згоди на звільнення ОСОБА_1 , погодитися неможна, т.я. у висновку наведено обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення.

Так, про відсутність позивача на роботі свідчать, зокрема, складені відповідачем акт, табель обліку робочого часу і доповідна записка, зазначені в наказі як підстави для звільнення з посади у зв`язку з прогулом без поважних причин.

Проте, зазначені вище документи підтверджують лише сам факт відсутності позивача на робочому місці, і не є достовірним доказом вчинення ним прогулу без поважних причин.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що в матеріалах справи є докази того, що позивач хворів з 29.01.2018 р. по 20.02.2018 р., що йому було видано лікарняний листок. Проведеною перевіркою було встановлено, що його було видано на законних підставах.

Що стосується порушення порядку ведення документообігу при видачі ОСОБА_1 довідки та консультативного висновку, то цю обставину не можна ставити у вину позивачу, т.я. за правильність їх оформлення і видачі має відповідати установа, яка їх видала.

До того ж, порушення оформлення при видачі медичного документу не може бути підставою для визначення стану здоров`я особи чи доказом відсутності хвороби позивача.

Слід також зазначити, що позивач працював у відповідача з червня 2016 р., і за період його роботи жодних доказів щодо вчинення ним будь-яких порушень трудових обов`язків чи притягнення його до відповідальності за порушення трудової дисципліни матеріали справи не містять.

Тому, посилання представника відповідача на те, що позивачем допускалися порушення трудової дисципліни є необгрунтованими.

Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю інвалідів зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Згідно ст.18 ЗУ «Про основи соціальної захищеності в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

З огляду на викладене, враховуючи викладені вище обставини справи та надані суду докази у їх сукупності, відповідно до вимог ст.80 ЦПК України, судова колегія вважає, що позивача було звільнено з роботи за ч.4 ст.40 КЗпП України із порушенням трудового законодавства, без дотримання вимог ч.1, 7 ст.43 КЗпП України, тому наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи № 268-о від 3 травня 2018 р. належить визнати незаконним, поновити позивача на роботі на посаді зберігача фондів 1 категорії сектору обліку фондової збірки відділі науково-фондової роботи в Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 3 травня 2018 р., і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оскільки, наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи № 268-о від 3 травня 2018 р. суд визнав незаконним, то він підлягає скасуванню відповідачем.

Право на працю - це одне з фундаментальних прав людини, встановлене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу. Це право належить до групи соціально-економічних прав і в загальному сенсі відображає потребу людини створювати і здобувати джерела існування для себе і своєї сім?ї.

Право на працю ї захист від безробіття проголошено Загальною декларацією прав людини (ООН 1948), Міжнародним Пактом про економічні та культурні права (ООН, 1996 року), ратифікованим ВР УРСР, Конвенціями і Рекомендаціями Міжнародної організації праці (МПО). На європейському рівні право про працю встановлено Європейською соціальною хартією (Рада Європи, 1961 р., переглянута у 1996 р.), підписаною Україною при вступі до Ради Європи.

У Конституції України (ст. 43) зазначається, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Конституція України проголошує, що кожен має право на безпечні й здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законодавством.

Конституція України гарантує захист громадян від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 р. №100, правової позиції ВСУ, сформованої у постанові від 14.09.2016 р. у справі №6-419цс16 щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу,- середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно п.8 вказаного Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період.

Так, згідно наданої відповідачем довідки сума заробітної плати (після проведення відповідних утримань) у березні 2018 р. становила - 11340,09 грн., кількість робочих днів - 21, у квітні - 11323,59 грн., кількість робочих днів -19; всього за 2 місяці - 22 663, 68 грн., робочих днів - 40. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить (22 663, 68 : 40) = 566,59 грн.; для проведення розрахунку - 566,60 грн. (а.с.46, т.1).

Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно графіку роботи підприємства.

Середньомісячне число робочих днів (40 : 2)=20; середня заробітна плата за 1 місяць вимушеного прогулу становить (566,60 х20)= 11332 грн.; за весь час вимушеного прогулу - 19 міс. - 215 308,00 грн.

Оскільки, справа перебувала на розгляді в судах з червня 2018 р. по грудень 2019 р. не з вини працівника, то судова колегія вважає, що виплата середнього заробітку підлягає за весь час вимушеного прогулу.

Також, згідно ст.141, п.4 б) ст.382 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 2153,08 грн. за подачу позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до суду 1 інстанції та в сумі 3229,62 грн. за подачу апеляційної скарги.

В силу ст.430 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за 1 (один) місяць (без врахування відповідних податків, зборів та інших обов`язкових платежів) підлягає негайному виконанню.

За таких обставин судова колегія вважає, що позов підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384, 430 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року - скасувати і постановити нове, яким позов ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати незаконним наказ Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника від 3.05.2018 р. №268-о про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України з 3.05.2018 р.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді зберігача фондів 1 категорії сектору обліку фондової збірки відділу науково-фондової роботи Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 3 травня 2018 р.

Стягнути з Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 215 308 грн.

Стягнути з Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника судовий збір на користь держави в сумі 2153,08 грн. за подачу позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до суду 1 інстанції.

Стягнути з Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника судовий збір на користь держави в сумі 3229,62 грн. за подачу апеляційної скарги.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах платежу за 1 (один) місяць без врахування відповідних податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 21.12.2019 р.

Головуючий :

Судді :