Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 330/206/16-ц

провадження № 61-16859св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, -Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області, у складі судді Федорець С. В., від 01 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В., від 13 серпня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 30 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність готель та земельну ділянку площею 0,0793 га, кадастровий номер :01:002:0243, які розташовані по АДРЕСА_1 . Відповідачу належить на праві власності суміжна земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0243 загальною площею 992 кв. м. Згідно з технічною документацією на земельній ділянці відповідача розташований торговельно-готельний комплекс А-2 площею 334,5 кв. м, належний йому на праві власності. Проведеним експертним дослідженням встановлено, що будівля А-2, належна відповідачеві, частково (а саме - її частини S1 та S2) розташована на земельній ділянці, належній їй на праві власності, що порушує її права як власника. На численні вимоги щодо усунення порушення її прав відповідачем жодних дій не проводиться, мирним шляхом спір не врегульовано.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила усунути перешкоди у користуванні нею земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:0243) шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, та зобов`язати відповідача знести самовільно збудовані частини будівлі, які розташовані на земельній ділянці, належній їй, кадастровий номер :01:002:0243, а саме: будівля А2 - знести частину S1 площею 14,32 кв. м та S2 площею 22,58 кв. м, судові витрати покласти на відповідача.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано спосіб захисту шляхом відновлення стану земельної ділянки, що існував до порушення та знесення частини будівлі, належної відповідачеві. Однак, позивачем не надано відомостей щодо стану земельної ділянки до побудови відповідачем нерухомого майна. На момент виникнення у позивача права власності на земельну ділянку площею 793,0 кв. м з кадастровим номером :01:002:0243, а саме 30 серпня 2013 року, будівля торговельно-готельного комплексу відповідачем була вже добудована, здана в експлуатацію, на неї у встановленому законом порядку було оформлено право власності відповідача. Зміст пункту 7.5 договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року засвідчує, що позивачем було оглянуто майно до підписання договору, недоліки, що перешкоджали б його використанню, виявлені не були, претензій до продавця щодо якісних характеристик майна не заявлено. Позивачем не наведено жодного доказу на підтвердження того, що відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав позивача, відбудеться саме після знесення частин будівлі, зазначених позивачем у позові.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року -без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги, у спосіб, обраний позивачем (відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача та знесення частини споруд торговельно-готельного комплексу) до задоволення не підлягають, оскільки на час набуття 30 серпня 2013 року позивачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем вже була добудована, здана в експлуатацію будівля торговельно-готельного комплексу по АДРЕСА_1 та на неї в установленому порядку оформлено право власності ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 7.5 договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року позивачем було оглянуто майно до підписання договору, недоліків, що перешкоджали б його використанню, виявлено не було, претензій до продавця щодо якісних характеристик майна не заявлено. Вимог про визнання недійсними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування позивач не заявляла. Висновок експерта свідчить про неможливість визначити фактичне розташування будівель і споруд сусідів відносно меж земельних ділянок без виготовлення єдиного технічного паспорту або виготовлення технічних паспортів за різними адресами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору суди попередніх інстанцій без належної мотивації відійшли від правових позицій, висловлених судами касаційної інстанції при розгляді аналогічних справ, чим допустили неоднакове застосування статті 376 ЦК України. Позивач стверджує, що нею обрано належний спосіб захисту своїх прав, однак суди дійшли передчасного висновку про відмову у їх задоволенні, посилаючись на протилежне. У процесі розгляду цієї справи цілком доведено, що саме споруда відповідача, яка розташована частково на земельній ділянці позивача, не надає можливості позивачу користуватися своєю земельною ділянкою у повній мірі. Своєї згоди на будівництво на своїй земельній ділянці відповідачу ні вона, ні попередні власники не надавали, нові межі суміжних земельних ділянок не погоджували.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржені позивачем судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень. Позивачем не наведено жодного доказу на підтвердження того, що відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав позивача, відбудеться саме після знесення частин будівлі, зазначених позивачем у позові.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з договором купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 готель (у складі готельно-розважального комплексу) та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2 договору об`єкт нерухомого майна складається з: готелю А-2, загальною площею 331 кв. м, адміністративної будівлі Б-2, загальною площею 40,7 кв. м та земельної ділянки, площею 0,0793 га, наданої ОСОБА_3 для розміщення торговельно-готельного комплексу, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0243.

З 2007 року, до моменту укладення договору від 30 серпня 2013 року з ОСОБА_1 , власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0243 була ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності № 8641431 від 29 серпня 2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві власності належить торговельно-готельний комплекс 2А, загальною площею 545,3 кв. м, житловою площею 393,3 кв. м.

Торговельно-готельний комплекс розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 0,0922 га з кадастровим номером :01:002:0246, з цільовим призначенням - для розміщення торговельно-готельного комплексу, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 269568 від 05 листопада 2007 року (т. 1, а. с. 71).

22 листопада 2011 року відповідачем ОСОБА_2 було визначено та закріплено в натурі межовими знаками межі належної йому земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0246 площею 0,0922 га по АДРЕСА_1 , про що свідчить акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання (т. 1, а. с. 48).

Згідно наданої ОСОБА_2 декларації про початок виконання будівельних робіт, 03 грудня 2012 року відповідачем було затверджено проектну документацію, а 26 грудня 2012 року - зареєстровано декларацію та розпочато роботи по будівництву торговельно-готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ЗП 6 від 14 серпня 2013 року будівництво торговельно-готельного комплексу було завершено 27 травня 2013 року, об`єкт введений в експлуатацію 14 серпня 2013 року.

29 серпня 2013 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на торговельно-готельний комплекс загальною площею 545,3 кв. м та житловою площею 393,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано (т. 1, а. с. 60-61).

Згідно наданої технічної документації та висновку експерта № 2265 від 10 березня 2017 року, вказані земельні ділянки з кадастровими номерами :01:002:0243 та :01:002:0246 є суміжними (т. 2, а. с. 2-69, 86-116).

Відповідно до матеріалів геодезичної зйомки та висновку земельно-технічної експертизи № 2265 від 10 березня 2017 року, які узгоджуються з поясненнями експерта Лещенка К. І., підтверджено факт порушення меж земельної ділянки позивача ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 , а саме - часткове розташування торговельно-готельного комплексу, належного відповідачу, на земельній ділянці, яка належить позивачу (на ділянках, позначених літерами S1 та S2, загально площею 36,8 кв. м) (т. 2, а. с. 86-116).

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила усунути перешкоди у користуванні власністю, відновити стан земельної ділянки, що існував до порушення, та знести частину будівлі, яка належать відповідачу і розташована на її земельній ділянці.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 316 ЦК Українивизначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За змістом статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У статті 3 ЦК України закріплено, що одними із основних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої, п`ятої, шостої, сьомої статті 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (провадження № 61-10506св18), дійшов обґрунтовано висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судами встановлено, що торговельно-готельний комплекс по АДРЕСА_1, загальною площею 545,3 кв. м та житловою площею 393,3 кв. м, був у встановленому законом порядку введений в експлуатацію (декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ЗП 6 від 14 серпня 2013 року), право власності на нього оформлено та зареєстровано за відповідачем, про що свідчить свідоцтво на нерухоме майно індексний номер 8641431 від 29 серпня 2013 року.

Позивачем не порушувалося питання щодо оспорення правомірності набуття відповідачем права власності на торговельно-готельний комплекс, позовних вимог про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, на підставі яких відповідач набув право власності на нерухоме майно, позивачем не заявлялося.

Відповідно до пункту 7.5 договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року позивачем було оглянуто нерухоме майно до підписання договору, недоліків, що перешкоджали б його використанню, виявлено не було, претензій до продавця щодо якісних характеристик майна не заявлено. У пункті 1.2 зазначеного договору купівлі-продажу вказано, що складовими частинами об`єкту нерухомого майна є: готель, літ А-2, загальна площа 331 кв. м, житловою площею 254 кв. м, адміністративна будівля, літ. Б-2 та земельна ділянка площею 0,0793 га, яка надана ОСОБА_3 для розміщення торговельно-готельного комплексу, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0243.

У той же час суд апеляційної інстанції послався на те, що висновок експерта № 2265 від 10 березня 2017 року свідчить про неможливість визначити фактичне розташування будівель і споруд позивача і відповідача відносно меж земельних ділянок без виготовлення єдиного технічного паспорту або виготовлення технічних паспортів за різними адресами.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, які створені ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 , шляхом застосування такого крайнього заходу, як знесення будівлі двоповерхового торговельно-готельного комплексу, загальною площею 545,3 кв. м, дотримання будівельних норм при будівництві якого не спростовано, у зв`язку із його частковим розташуванням на земельній ділянці позивача, площею 36 кв. м, не може за обставин цієї справи вважатись пропорційним заходом втручання у права відповідача з метою поновлення прав позивача.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції винесені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович