ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/4989/17
Провадження № 22-ц/4820/90/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю: представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №676/4989/17 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року (суддя Швець О.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання підстав звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що відповідно до наказу № 1 від 11 жовтня 2016 року вона працювала у ФОП ОСОБА_4 на посаді медичної сестри на підставі трудового договору на невизначений термін. За умовами трудового договору ФОП ОСОБА_4 визначила їй робочий день з 8:00 год. до 17:00 год. і зобов'язалась виплачувати заробітну плату щомісяця у мінімальному розмірі. Проте, заробітна плата у вказаному розмірі виплачена не була, відповідач мотивувала це важким матеріальним становищем. Зазначала, що через зміни режиму роботи, ненормований робочий час, відсутність оплати праці з відповідачем склались напружені стосунки і вона повідомила відповідача про намір звільнитись. Відповідач повідомила, що звільнить ОСОБА_5, коли на її місце знайдеться інший працівник.

ОСОБА_5 посилалась на те, що 30 червня 2017 року направила на ім'я ФОП ОСОБА_4 заяву з проханням про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП з 30.06.2017 року та передала відповідачу документацію з організації роботи лікаря та ключі від офісу. Оскільки при звільненні відповідач заробітну плату не виплатив, позивач звернулась до суду з позовом та просила стягнути з ФОП ОСОБА_4 на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 11 жовтня 2016 року по 30 червня 2017 року у розмірі 23700 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30 червня 2017 року, та моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з ФОП ОСОБА_4 на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 11 жовтня 2016 р. по 30 червня 2017 р. у розмірі 23 700 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 74 560 грн., 10 000 грн. - моральної шкоди, поновити строк на звернення до суду із позовними вимогами щодо зміни формулювання підстав звільнення, визнати незаконним звільнення з 30.06.2017 р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та змінити формулювання причини звільнення з п. 4 ст. 40 на п.1 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року позов ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_5 з посади медичної сестри ФОП ОСОБА_4 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП. Змінено формулювання підстави звільнення ОСОБА_5 з посади медичної сестри ФОП ОСОБА_4 з 30.06.2017 року з п. 4 ст. 40 КЗпП на п. 1 ст. 36 КЗпП. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 700 грн. з урахуванням податків, обов'язкових зборів та платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24 000 грн., 1000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 1762 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм податкового законодавства. Вказувала, що 29.06.2017 року позивач без дозволу відповідача залишила робоче місце і була відсутня на роботі без поважних причин, відомостей про перебування її на лікарняному не надавала. Крім того, 30.06.2017 року позивач знову не з'явилась на роботу, на телефонні дзвінки не відповідала, а тому відповідачем було складено акт про відсутність ОСОБА_5 на робочому місці та прийнято рішення про звільнення за ч. 4 ст. 40 КЗпП. Лише 03.07.2017 року позивач надіслала заяву про її звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП (за власним бажанням), хоча даною нормою передбачено лише звільнення за згодою сторін, при цьому в заяві про звільнення про факт перебування на лікуванні не зазначала. Крім того, вказує, що позивачем при зверненні до суду не надано доказів, що відповідачем не проводилась виплата заробітної плати з боку відповідача. Зазначає, що позивач в день звільнення не працювала та вимоги про проведення з нею розрахунку не ставила, а тому відсутні підстави у стягненні з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, як зазначає апелянт, позивач не ставила питання про поновлення на роботі, що підтверджує відсутність моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків. На думку апелянта, ОСОБА_5 була звільнена відповідно до вимог чинного трудового законодавства і будь-які права по працевлаштуванню її на іншу роботу порушені не були.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Представники позивача в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про день, місце і час слухання справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що наказом № 1 від 11.10.2016 року ОСОБА_5 прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_4 медичною сестрою з 12 жовтня 2016 року. (а.с. 5). Їй було встановлено оплату праці - 1450 грн. на місяць, графік роботи з 8:00 до 17:00, вихідні субота та неділя, що не заперечується сторонами.

Наказом ФОП ОСОБА_4 № 2 від 30.06.2017 року ОСОБА_5 була звільнена з займаної посади медичної сестри з 30.06.2017 року за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 141).

На підставі поданого ОСОБА_5 листка непрацездатності, з 22.06.2017 року по 30.06.2017 року вона знаходилась на стаціонарному лікуванні (а.с. 98).

За повідомленням Кам'янець-Подільської міської лікарні №01-12/214 від 15.02.2018 року, ОСОБА_5 в період з 22.06.2017 року по 30.06.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні (а.с. 54).

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений не невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень п. 24 Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання поважності причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і врахувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України. При цьому, відсутність працівника на роботі за станом здоров'я може підтверджуватись не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показами свідків й іншими доказами.

Працівника не можна визнати винним, якщо він належно виконує свою роботу внаслідок недостатньої кваліфікації, захворювання або відсутності відповідних умов для її виконання. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена листком непрацездатності, оскільки закон не зобов'язує працівника у разі захворювання звертатись до офіційної медицини. Відсутність листка непрацездатності позбавляє лише працівника права на одержання ним допомоги з тимчасової втрати працездатності.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність ОСОБА_5 на роботі 29 та 30 червня 2017 року з поважних причин, а тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_5 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позов в частині зміни формулювання підстав звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 36 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли згоди щодо звільнення ОСОБА_5 з роботи з посади медичної сестри, а відповідачем дана неправильна юридична кваліфікація.

Проте, суд першої інстанції дійшов такого висновку при неповному з'ясуванні обставин справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 241-1 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 01.07.2017 року направила на адресу відповідача заяви датовані 30.06.2017 року про її звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (власним бажанням), які отримані ФОП ОСОБА_4. лише 03.07.2017 року, після видачі 30.06.2017 року наказу про звільнення (а.с. 135-138).

Відповідно до вимог ст. 36 п. 1 КЗпП України, звільнення осіб за ст. 36 п. 1 КЗпП України, допускається лише у разі досягнення згоди сторін на таке звільнення. (правова позиція ВСУ у справі № 6-1269 цс 16).

Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд не врахував роз'яснень пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

В даному випадку, такої домовленості між сторонами досягнуто не було, а тому позовні вимоги в частині зміни формулювання підстав звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 36 КЗпП України задоволенню не підлягають.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на наявність розписки про передачу ОСОБА_5 ключів від офісу ФОП ОСОБА_4 від 29.06.2017 року, оскільки вона не є належним та допустимим доказом досягнення сторонами домовленості про припинення трудового договору за згодою сторін (а.с. 10).

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_5, з врахуванням визнання її звільнення незаконним, відмову у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання підстав звільнення, не вважається такою, що припинила трудові відносини з відповідачем, то до виниклих правовідносин не застосовуються положення статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. А тому, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за відсутності належних та допустимих доказів проведення розрахунку з позивачем у строки, визначені чинним законодавством.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_5 нарахована заробітна плата за період жовтень - листопад 2016 р. по 1450 грн. на місяць, грудень 2016 року - 1600 грн., за період січень-червень 2017 року - по 3200 грн. щомісяця (а.с. 7-8). Вказані відомості та докази виплати зазначеної заробітної плати позивача, відповідачем під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій надано не було.

Відповідно до ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, судом першої інстанції не взято до уваги, що у червні 2017 року позивач з 22 червня 2017 року перебувала на лікарняному, а тому заробітна плата за червень 2017 року становить 2285 грн. 70 коп. Відповідно рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості по заробітній платі підлягає зміні, сума заборгованості по заробітній платі підлягає зменшенню до 22785 грн. 70 коп.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Висновок суду першої інстанції про стягнення 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки товариством були порушені трудові права позивача. Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 857 грн. 64 коп., та відповідачу ФОП ОСОБА_4 слід компенсувати сплачений нею судовий збір в розмірі 1005 грн. 53 коп. за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відмовити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року в частині стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості по заробітній платі змінити, зменшивши суму заборгованості по заробітній платі до 22785 грн. 70 коп.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року в частині стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь держави судового збору змінити, зменшивши суму судового збору до 857 грн. 64 коп.

Компенсувати ФОП ОСОБА_4, сплачений нею судовий збір в розмірі 1005 грн. 53 коп. (згідно з квитанцією № 0.0..1 від 12.11.2018 року) за рахунок держави.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2019 року.

Судді: /підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригінало м: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Швець О.Д. Провадження № 22-ц/4820/90/19

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія № 55