КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 грудня 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Узинської міської ради на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Бондаренко О.В. від 29 липня 2019 року (повний текст рішення складено 08 серпня 2019 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення сільської ради та державних актів на право власності на земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . Після його смерті залишилось двоє спадкоємців першої черги: вона, ОСОБА_1 та її рідна сестра, відповідач у справі, ОСОБА_2 .

Спадщина відкрилась на житловий будинок АДРЕСА_1 . Батько за життя склав на них заповіт у рівних частинах на все майно. Спадковий будинок та земельну ділянку фактично відразу після смерті батька вони прийняли в своє користування, визначивши за взаємною згодою порядок такого користування.

11 березня 2008 року державним нотаріусом на її ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спадкового житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, на іншу 1/2 частину вищевказаного спадкового майна свідоцтво про право на спадщину видане ОСОБА_2

Земельна ділянка, закріплена за вказаним будинком на ім`я покійного батька, на час оформлення спадщини приватизована не була.

Восени 2017 року між ними виник конфлікт з приводу користування спадковим домоволодінням, в ході якого їй стало відомо про приватизацію сестрою усієї спірної земельної ділянки.

Вважала, що Іванівська сільська рада Білоцерківського району, Київської області не мала підстав приймати рішення про передачу у власність ОСОБА_2 всієї земельної ділянки за вказаною вище адресою.

Узинська міська рада Білоцерківського району, Київської області (Старостинський округ № 2 с. Іванівка) є правонаступником Іванівської сільської ради після об`єднання територіальних громад, тому вважала, що вона є відповідачем у даній справі. Оскільки про існування оскаржуваних рішень Іванівської сільської ради та двох Державних актів на право власності на земельну ділянку вона дізналась лише в кінці 2017 року, вважала, що позовна давність нею не пропущена.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсними п/п.40, п/п 41 п. 2 рішення 18 сесії 4 скликання Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 27 липня 2005 року №18-177 «Про затвердження матеріалів інвентаризації і передачу земельних ділянок у власність» щодо передачі безкоштовно у власність ОСОБА_2 земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1240 га під будівлями та площею 0,5240 га сільськогосподарських угідь.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 580503, виданий 11 серпня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 , на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Іванівської сільської ради від 27 липня 2005 року №18-177, на земельну ділянку площею 0,1240 га з кадастровим номером: :02:005:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 580502, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Іванівської сільської ради від 27 липня 2005 року №18-177, на земельну ділянку площею 0,5250 га з кадастровим номером: :02:005:0020, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Узинська міська рада Білоцерківського району Київської області з судовим рішенням не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати і ухвалити по справі нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначила, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права та є необґрунтованим, судом не з`ясовано всіх обставин, які мають значення для справи.

Свій відзив на апеляційну скаргу надала ОСОБА_1 . Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву, у якій просила задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду вважала незаконним,справу просила розглянути за її відсутності. Про дату та час розгляду справи вона повідомлена належним чином, попри це в судове засідання не з`явилася, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, міськрайонний суд виходив з того, що ним було встановлено, що 13 березня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, набули права власності по Ѕ, кожна, спадкового житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, які розміщені на неприватизованій земельній ділянці з цільовим призначенням - для обслуговування будинку з господарськими спорудами. Поряд з будинком знаходиться земельна ділянка для осг. розміром 0,60 га, яка перебувала в користуванні їх батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті спадкодавця в період відкриття спадкової справи, але до видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у 2005 році ОСОБА_2 приватизувала спірні земельні ділянки.

При цьому, місцевий суд виходив з положень статті 377 ЦК України та статті ст. 120 ЗК України щодо переходу до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, права власності, права користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) і при цьому, право власності, право користування іншої особи земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти припиняється, а до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Крім того, суд першої інстанції керувався правовою позиція висловлену Верховним Судом України у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18 у справі № 61-22298св18 від 26.06.2019 року) щодо загального принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Судом зроблено висновок, що позивач, набувши право власності на спадковий будинок, на законних підставах набула право користування земельною ділянкою, на якій розташований успадкований нею будинок, та вважав, що до позивача перейшло право користування земельною ділянкою, на якій набуте майно розташоване, в тих межах, які необхідні для обслуговування будинку. Враховуючи, що за життя спадкодавець, батько позивача, набув право на користування земельною ділянкою для особистого селянського господарства, то до позивача перейшли дані майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Також місцевий суд враховував, що при приватизації земельних ділянок відповідачем були порушені права позивача, як землекористувача і співвласника будинку, а право власності на дані земельні ділянки було набуто відповідачем з порушенням вимог закону.

Між тим, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, являються недоведеними.

Як вбачається з матеріалів справи, 1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилася спадщина, що складалася з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_3 являються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину та 13 березня 2008 року отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину, кожна, спадкового житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Крім того, за життя ОСОБА_3 , в особистому користуванні домогосподарства, головою якого він був, станом на 2000 рік знаходилися землі особистого селянського господарстварозміром 0,60 га, під будівництво - 0,01 га. Наведене підтверджується виписками з погосподарської книги №1 Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за 1996-2000 роки (а.с. 28) і з поземельної книги тієї ж сільської ради за 1990-2014 роки (а.с.23), та визнається сторонами по справі.

11 серпня 2005 року ОСОБА_2 , на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Іванівської сільської ради від 27 липня 2005 року були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯА № 580503, виданий 11 серпня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 , площею 0,1240 га з кадастровим номером: :02:005:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 та серії ЯА № 580502, площею 0,5250 га з кадастровим номером: :02:005:0020, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 .Акти зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №49 та № 50, відповідно.

Відповідно до вимог ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не зважаючи на заяви позивача, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що за життя, у спадкодавця ОСОБА_3 , а від так і у неї, як спадкоємця після смерті батька, виникло право користування спірними земельними ділянками площею 0, 1240 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0, 5250 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, позивачем суду не надано.

Посилання скаржника в позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу щодо поділу між сторонами та визначення після смерті батька права користування спірними земельними ділянками матеріалам справи теж не відповідають. Не підтверджує дані обставини і складений 12 квітня 2017 року акт визначення та погодження меж землекористування, а також доданий до нього зведений план земельної ділянки (а.с.114-115).

Не можуть бути визнані колегією суддів у якості належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог і надані позивачем ксерокопії виписок з погосподарської книги № 1 Іванівської сільської ради і з поземельної книги тієї ж сільської ради, оскільки вони містять різні дані щодо площі земельних ділянок, що знаходилися у користуванні спадкодавця і даних щодо розміру, площі та меж цих земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також інших даних, що мають суттєве значення для справи не містять.

Крім того, позивачем, окрім приблизного розташування земельної ділянки, на якій знаходиться частина належного їй спадкового майна, належних і допустимих доказів щодо індивідуальних ознак земельної ділянки, необхідної для його обслуговування, в натурі (на місцевості), суду теж не надано.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем, всупереч її твердженням, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не доведено перед судом обставин, на які вона посилалася в обґрунтування вимог позову.

Тому, апеляційну скаргу Узинської міської ради слід задовольнити, арішення районного суду, на підставі п. 2). ч.1 ст. 376 ЦПК України, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 2) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Узинської міської ради задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення сільської ради та державних актів на право власності на земельної ділянки відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова