Єдиний унікальний номер судової справи 470/87/18
Номер провадження 22-ц/812/218/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 лютого 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Березнегуватським районним судом Миколаївської області 12 грудня 2018 року, під головуванням судді Лусти С.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, трьох процентів річних та інфляційних втрат,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до розписки від 21 грудня 2011 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 в борг кошти в сумі 6 440 євро зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 4% щомісяця, які останній зобов'язався повернути вчасно по потребі.

29 березня 2013 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 в борг ще 9 000 євро зі сплатою процентів у розмірі 4% щомісяця, та загальна сума боргу склала 15 440 євро, що еквівалентно 509 520 грн.

Із загальної суми боргу відповідач повернув позивачу 6 000 євро, що еквівалентно 198 000 грн., про що зазначено на зворотній стороні розписки.

При цьому, у лютому 2017 року відповідач, повертаючи частину боргу повідомив, що надалі сплачувати борг відмовляється.

На час звернення позивача до суду сума боргу становить 431 520 грн., що складається з суми основного боргу у розмірі 311 520 грн. та заборгованості по процентам за користування коштами у розмірі 120 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, а також на небажання відповідача повертати борг добровільно, ОСОБА_2 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_4 вищезазначену суму боргу.

У травні 2018 року ОСОБА_2 надав до суду уточнену позовну заяву та остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики від 21 грудня 2011 року та договором позики від 29 березня 2013 року у загальному розмірі 351 860 грн. 42 коп., з яких 317 003 грн. 32 коп. розмір основної суми заборгованості, 12 350 грн. 10 коп. - три проценти річних, та 22 507 грн. - інфляційні втрати. Також просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та у задоволені позову просив відмовити. Зазначав, що дійсно 21 грудня 2011 року взяв у позивача в борг 6 440 євро зі сплатою процентів у розмірі 4% щомісячно, що станом на 29 березня 2013 року становило 9 000 євро, які він зобов'язався повернути до 29 жовтня 2016 року. В подальшому він повністю повернув борг та нараховані відсотки, а тому заборгованості перед ОСОБА_2 не має. При цьому нарахування трьох процентів річних від простроченої суми вважав безпідставним.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики від 21 грудня 2011 року в розмірі 13 958 грн. 83 коп., що еквівалентно 414.93 євро та три проценти річних в розмірі 478 грн. 38 коп., що еквівалентно 14.22 євро.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 144 грн. 70 коп. витрат на оплату судового збору та 133 грн. 83 коп. витрат на оплату правової допомоги.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту, а з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу, з врахуванням часткового повернення коштів, в розмірі 414.93 євро, що еквівалентно 13 958 грн. 83 коп., а також три проценти річних згідно з ч.2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов'язань, пов'язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З матеріалів справи убачається, що 21 грудня 2011 року ОСОБА_4 видав розписку про отримання ним 6 440 євро зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 4% щомісяця та зобов'язання повернути їх ОСОБА_2 вчасно по потребі (а.с.71).

У вказаній розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник); грошова сума, яка передавалась і отримувалась; дата отримання обумовлених коштів та порядок їх повернення, а також особистий підпис позичальника ОСОБА_4

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 21 грудня 2011 року, яка посвідчує передачу позичальнику коштів в сумі 6 440 євро., а знаходження оригіналу розписки у позивача ОСОБА_2 свідчить, згідно ст.1047 ЦК України, про невиконання зобов'язання боржником у повному обсязі.

Також сторонами не заперечується часткове повернення боргу ОСОБА_4, що узгоджується із записами на звороті розписки, а саме:

27 квітня 2016 року - 3 000 доларів США, що у перерахунку становить 2 658 євро (3 000 доларів х 25.3018 (курс гривні до долара) = 75 905 грн. 40 коп. / 28.5592 (курс євро);

21 жовтня 2016 року - 1500 євро;

07 лютого 2017 року - 2 000 доларів, що становить 1 867.07 євро (2 000 х 27.2627 = 54 525 грн. 40 коп./ 29.2038 (курс євро).

Загалом відповідачем повернуто позивачу 6 025.07 євро, та розмір основної заборгованості за договором позики від 21 грудня 2011 року складає 414.93 євро, які підлягають стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

Окрім того позивач заявляв вимогу про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми які, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з 30 жовтня 2016 року (тобто з наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язання) по 19 лютого 2018 року (дату пред'явлення позову), що складає 14.22 євро (414.93 євро х 3% : 365 днів = 0.03 євро за 1 день х 474 дні прострочення), що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду (19 лютого 2018 року - 33.6414 грн.), складає 478 грн. 38 коп.

З врахуванням таких висновків, колегія суддів вважає, що районним судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу та трьох процентів річних від простроченої суми.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат, то районним судом вірно встановлено, що норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Оскільки грошові зобов'язання відповідача визначені у грошовій валюті - євро, то зазначена сума боргу індексації не підлягає.

Стосовно позовних вимог про стягнення боргу в сумі 9 000 євро, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до положень ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

У той же час відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Районним судом установлено, що вищевказана розписка містить запис від 29 березня 2013 року наступного змісту «9 (дев'ять тисяч євро) під 4%».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення суми боргу в розмірі 9 000 євро, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що надана позивачем на підтвердження таких вимог розписка не відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України, так як не посвідчує передання зазначеної суми позикодавцем позичальнику та з неї неможливо встановити, які фактично склалися правовідносини між сторонами.

При цьому, з пояснень відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанцій слідує, що він не визнає надання йому грошей у вищевказаному розмірі та вважає їх боргом за договором позики від 21 грудня 2011 року, який визначений станом 29 березня 2013 року.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 07 лютого 2019 року