ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9459/19 Справа № 215/2330/19 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/2330/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року, яке ухвалено суддею Коноваленком М.І. о 09 годині 09 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 серпня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка працювала в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві з 23.06.2003 року.

З 01.08.2017 року позивачка працювала на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг, відповідно до наказу №27к від 21.07.2017 року.

На підставі Постанови правління Фонду соціального страхування України №35 від 12.12.2018 року «Про затвердження Типових структур управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві та їх відділень», наказом №47к від 21.01.2019 року «Про зміни в структурі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві» внесені зміни до організаційної структури та штатного розпису Фонду, з якого виведена посада начальника відділу медичних та соціальних послуг, яку раніше займала позивач і разом з цим, введена аналогічна посада начальника відділу медичних та соціальних послуг у складі якого передбачені сектори організації надання медичних послуг, та інші. За своїми функціональними обов`язками нововведена посада повністю співпадає з посадою, яку раніше займала позивачка, але їй Повідомленням №100 від 28.01.2019 року було запропоновано для переведення посаду завідуючої сектору організації санаторно - курортної реабілітації, знов створеного відділу медичних та соціальних послуг Фонду. Також, у вказаному повідомленні зазначено попередження про звільнення у разі не згоди обіймати зазначену посаду.

У зв`язку з незгодою ОСОБА_1 із переведенням на запропоновану посаду, відповідачем було видано наказ №498к від 29.03.3019 року про звільнення позивача з роботи з 29.03.2019 року на підставі п.6 ст.36 КЗПП України у зв`язку з відмовою від роботи при зміні істотних умов праці.

Позивачка вважає, що фактично зміна істотних умов праці не відбулася, оскільки посада начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду, яку раніше займала позивач залишилася та була запропонована ОСОБА_2 , яка у попередній структурі займала посаду завідувача сектору забезпечення санаторно - курортним лікуванням відділу, та яку запропоновано у новій структурі позивачу, і підпорядковувалася відповідно до функціональних обов`язків позивачу, тому просила поновити її на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 84422,70 грн.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року, описки в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 23 серпня 2019 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ №498-к від 29.03.2019 року про звільнення ОСОБА_1 - начальника відділу медичних та соціальних послуг Управлінням виконавчої дирекції Фонду у місті Києві, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, виданий Управлінням виконавчої дирекції Фонду у місті Києві.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Управлінням виконавчої дирекції Фонду у місті Києві з 29 березня 2019 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві на користь ОСОБА_1 84422 грн. 70 коп. в рахунок відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2019 року по 16 серпня 2019 року включно, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві в дохід держави судовий збір в сумі 1612,63 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежів за один місяць з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та необґрунтованість висновків суду по суті спору.

Зокрема, судом не надано належної оцінки наказу №47к від 21.01.2019 року «Про зміни в структурі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві», яким були внесені зміни до організаційної структури та штатного розпису Фонду. Та не взято до уваги, що для зайняття посади начальника відділу особа повинна мати вищу освіту за напрямом підготовки «Менеджмент», а для того, щоб обіймати посаду завідувача сектору необхідна економічна освіта, у зв`язку з чим саме ця посада й була запропонована позивачці. При цьому, відповідач наголошує на тому, що колишні умови праці для позивачки не могли бути збережені, а працювати в нових умовах вона відмовилася, у зв`язку з чим її й було звільнено із займаної посади.

Порушення норм процесуального права, на думку відповідача, полягає в тому, що суд не повідомив його про призначення судового засідання на 19 серпня 2019 року, оскільки остання судова повістка, направлена судом на адресу відповідача, містила відомості про призначення справи до розгляду на 16 серпня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Балюра А.С., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві - Українця М.С, який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 23.06.2003 року була призначена на посаду Головного спеціаліста відділу реєстрації страхувальників та збору страхових внесків і формування бюджету Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в місті Києві, 24.01.2005 року призначена на посаду начальника відділу по роботі з адміністративними правопорушеннями, а з 25.05.2017 року переведена на посаду головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності.

Наказом №03-396к від 24.07.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади в порядку переведення для подальшої роботи в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Наказом №27к від 21.07.2017 року ОСОБА_1 призначена з 01 серпня 2017 року, в порядку переведення, на посаду начальника відділу медичних та соціальних послуг Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві.

Згідно наказу Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві від 21.01.2019 року № 47к «Про зміни у структурі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві» та наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 18.01.2019 року №2-кз «Про затвердження граничної чисельності працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві», внесено зміни до штатного розкладу, зокрема, ліквідовано відділ медичних та соціальних послуг, натомість утворено відділ медичних та соціальних послуг у складі трьох секторів: організації надання медичних послуг; організації надання соціальних послуг; організації санаторно - курортної реабілітації, та встановлено граничну чисельність працівників у кількості 340 штатних одиниць (а.с.21-22, 50).

Пунктом 5.1.1. Наказу Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві від 21.01.2019 року № 47к, покладено обов`язок на відділ роботи з персоналом управління, з дотриманням вимого ч.3 ст.32 КЗпП України, у порядку і терміни закріплені у ст.49-2 КЗпП України, персонально, письмово попередити працівників управління та його відділень про зміни істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників, в тому числі зміни структури управління та його відділень.

Повідомленням №100 від 28.01.2019 року, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, а саме ліквідації у структурі Управління відділу медичних та соціальних послуг та скорочення штатної чисельності працівників Управління, позивачу ОСОБА_1 запропоновано, зі спливом двох місяців з моменту отримання повідомлення переведення, посаду завідуючої сектору організації санаторно - курортної реабілітації відділу медичних та соціальних послуг. Також, у повідомленні позивачу було роз`яснено, що у разі незгоди з переведенням на запропоновану посаду на підставі статей 241-1 та п.6 ст.36 КЗпП України її буде звільнено (а.с.23).

Наказом Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві №498к від 29.03.2019 року ОСОБА_1 звільнено з 29 березня 2019 року з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України (а.с.62).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із реорганізацією та зміною істотних умов праці є незаконним, а тому оскаржуваний наказ щодо звільнення позивачки є протиправним, ОСОБА_4 підлягає поновленню на попередній посаді та на її користь має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю статтею 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору, кожна з яких є самостійною.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Пунктом третім та четвертим статті 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці. Якщо колишні (попередні) істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи на нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 цього Кодексу.

Припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9).

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України, Верховним судом України у постанові від 04 липня 2012 року № 6-59цс12 викладено правовий висновок про те, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки у тому випадку, якщо буде доведено наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці і впровадження передових методів тощо.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Аналогічна правова позиція закріплена у постанові Верховного суду України № 6-2748 цс 15 від 23 березня 2016 року.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку, що мали місце обумовлені реорганізацією зміни в організації виробництва і праці, які потягли затвердження нового штатного розпису та скорочення посад, в тому числі й ліквідацію відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, на посаді начальника якого працювала позивачка ОСОБА_1 .

Факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені ч. 3 ст. 32 КЗпП України обставини. Про визначену ч. 3 ст. 32 КЗпП України зміну істотних умов праці та відповідно припинення трудового договору за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можливо говорити тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою.

Таким чином, правові підстави для припинення з ОСОБА_1 трудового договору за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відсутні.

У відповідності до частини другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При таких обставинах суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, зробив обґрунтований висновок, що звільнення позивачки з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, отже, наказ про її звільнення є незаконним, а позивачка підлягає поновленню на роботі.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частина третя статті 235 КЗпП України).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

На день розгляду справи у суді першої інстанції позивачка перебувала у вимушеному прогулі 95 робочих днів, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 84 422,70 грн. (888,66 грн. (середньоденна заробітна плата позивачки) х 95 робочих днів),і відповідачем зазначений розрахунок спростовано, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та неповідомлення відповідача належним чином про призначення судового засідання на 19 серпня 2019 року, колегією суддів не приймаються, з огляду на те, що судове засідання по справі було призначено на 16 серпня 2019 року та факт належного повідомлення про це судове засідання відповідачем Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві визнається. При цьому, 16 серпня 2019 року суд пішов до нарадчої кімнати, про що було повідомлено присутніх у судовому засіданні осіб, однак відповідач на власний розсуд скористався своїми процесуальними правами та не приймав участь у судовому засіданні 16 серпня 2019 року, у зв`язку з чим й не був обізнаний про ці обставини.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: