ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/5584/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : - Брулевича В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняДзержинського районного суду м.Харкова від 04 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, просив визнати борг у розмір: 815 000 доларів США, що складає 21 329 470,14 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року, що виник у ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за розпискою від 11 вересня 2011 року спільним боргом подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 „ стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 1/2 зазначеної суми боргу у розмірі 407 500 доларів США, що складає 10 664 735,07 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року.

Позов мотивований тим, що згідно із розпискою від 11 вересня 2011 року ОСОБА_3 позичив 815 000 доларів США у ОСОБА_2 на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язався їх повернути до 11.09.2016.

Про отримання грошей ОСОБА_3 видав з власноруч написану розписку 11 вересня 2011 року. ОСОБА_3 зазначену суму боргу не повернув, жодних виплат не здійснював. ОСОБА_3 побудував зазначений будинок і зареєстрував право власності на своє ім`я. З 19 лютого 1993 року ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 . Оскільки зазначений жилий будинок з господарськими будівлями збудований у період перебування відповідачів у шлюбних відносинах, то він є спільним майном подружжя та використовується в інтересах сім`ї. Власних доходів у відповідачів було недостатньо для будівництва власного житла, а тому завдяки отриманим у позику коштам згідно з розпискою від 11 вересня 2011 року ОСОБА_3 побудував житло для родини. Позивач зазначив, що боргове зобов`язання ОСОБА_3 з наведених підстав має бути визнане спільним боргом подружжя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми боргу задоволено, визнано борг у розмірі 815 000 доларів США, що складає 21 329 470,14 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року, що виник у ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за розпискою від 11 вересня 2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 407 500 доларів США, що складає 10 664 735,07 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890 грн. 00 коп., тобто по 3445 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права

Вказала, що з наявних у справі доказів є всі підстави вважати, що насправді договір позики між її чоловіком та ОСОБА_2 не укладався, а розписка підписана «заднім числом» з метою незаконного заволодіння її майном.

Зазначила, що суд першої інстанції неповно та односторонньо з`ясував обставини справи на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а докази, які було надано, що спростовують твердження позивача про дійсність укладання договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та свідчить про скоєння останнім кримінального злочину, судом першої інстанції взагалі не були враховані.

Вказала, що ОСОБА_2 не перебував у складі будь-якої юридичної особи, не працював на посаді директора будь-яких юридичних осіб та не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що свідчить про те, що в нього не могли взятись 815 000 доларів США.

Також, апелянт вказує, що у розписці вказано занадто високу суму коштів, які нібито надавались на будівництво будинку, оскільки на його будівництво було витрачено набагато менше грошей та згідно звіту про незалежну оцінку нерухомого майна його вартість складає 1261700 гривень.

До Апеляційного суду Харківської області 20 червня 2018 року надійшли заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на вищевказану апеляційну скаргу, в яких вказано, що згідно з судової практики, якщо другий з подружжя не знав про укладання договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

До Апеляційного суду Харківської області 01 серпня 2018 року надійшов відзив представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 , в якому він вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції другий раз.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року вищевказану постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

При цьому, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції всупереч положень ст.ст. 89, 367 ЦПК України не навів мотивів, з яких він відхиляє докази, на які посилалася ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, а також у апеляційній скарзі, а саме: відчуження відповідачами під час перебування у шлюбі транспортних засобів і об`єктів нерухомості, про що було надано копії відповідних інформаційних довідок з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також листа Регіонального сервісного центру в Харківській області від 14 листопада 2016 року щодо реєстрації транспортних засобів подружжя.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та згідно Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 було ліквідовано Апеляційний суд Харківської області та в тих же межах територіальної юрисдикції утворено новий суд апеляційної інстанції Харківський апеляційний суд.

На підставі вищевказаної постанови касаційного суду справа надійшла для розгляду апеляційних скарг до Харківського апеляційного суду, який було створено замість ліквідованого Апеляційного суду Харківської області.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає.

Згідно статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що договір позики між сторонами укладався в інтересах сім`ї, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 76 ЦПК України:

1. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з положеннями статті 78 ЦПК України щодо допустимості доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України:

1. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від якого касаційний суд у подальшому не відступив

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 22.11.2013 ОСОБА_3 набув на своє ім`я у власність житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13 т.1).

Предметом договору дарування від 07.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О.М. за реєстровим №441, згідно якого батько ОСОБА_3 безоплатно передав у власність дочці ОСОБА_6 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельних ділянках загальною площею 0, 0760 га (кадастровий номер :00:009:0139) та площею 0, 1073 (кадастровий номер :00:009:0104) складається із літ. «А-2» - житловий будинок, житловою площею 104, 70 кв. м., загальною площею 349, 40 кв. м., з такими господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», «В», більярдна літ. «Г», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», «К1», огорожа №1-4 (а. с. 14 т.1).

Відповідно до даного договору дарування від 07.07.2015 дарувальник ( ОСОБА_3 ) відчужує нерухоме майно за згодою дружини ОСОБА_1 , що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О.М. 06.07.2015 року за реєстровим № 435.

Згідно зі звітом з оцінки майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельних ділянках за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 25.05.2017 року ринкова вартість домоволодіння становить 52682400, 00 грн. (а. с. 90-98 т.1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на підставі доданої до позову копії письмової розписки вважав встановленим, що 11.09.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, предметом якого згідно пункту 1 є грошові кошти у розмірі 815000 доларів США, з цільовим призначенням на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: АДРЕСА_1 ). Протягом року з дня реєстрації побудованого будинку на своє ім`я, як слідує з пункту 2 даного договору, ОСОБА_3 зобов`язується укласти договір іпотеки з ОСОБА_2 в забезпечення належного виконання зобов`язань за даною розпискою. Вказану суму ОСОБА_3 отримав строком на 5 років та зобов`язався повернути борг до 11 вересня 2016 року (п. 3). На випадок невиконання ОСОБА_3 умов пункту 2 договору, або неповернення в указаний строк суми боргу, ОСОБА_3 зобов`язується в рахунок повного погашення вказаного боргу передати у власність ОСОБА_2 побудований житловий будинок з усіма господарськими будівлями (за адресою: АДРЕСА_1 ) незалежно від ринкової вартості побудованого домоволодіння за вказаною адресою, що склалася на день такого передання (а. с. 5).

Однак, всупереч вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував наявність у позивача належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів (ст.ст. 76-80 ЦПК України), які у контексті наведених норм матеріального права та з огляду на розмір позики обов`язково мають бути у письмовій формі, на підтвердження факту укладення договору позики та передачу грошових коштів, оскільки за змістом вказаних норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики є реальним, тобто вважається укладеним після передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Як пояснив у суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 , оригінал боргової розписки, яка була надана позивачем на підтвердження доводів позову, після її виготовлення весь час знаходився у нього і кредитору оригінал розписки він не передавав, оскільки вони довіряли один одному. Згодом оригінал розписки був викрадений у позивача невстановленими особами, після чого він виготовив ще один оригінал розписки, який надав до суду апеляційної інстанції при першому апеляційному перегляді справи. Цей другий примірник розписки згодом також було втрачено представником позивача внаслідок пожежі. Ці обставини підтвердив представник позивача.

В матеріалах справи відсутній оригінал письмової розписки, яку надав позивач на підтвердження позову лише у формі ксерокопії, яка ніким не посвідчена (а.с. 5). При цьому, суд першої інстанції при її розгляді по суті оригінал письмової розписки не досліджував, такий документ до суду першої інстанції не надавався.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Тому відповідно до наведеної норми ч. 1 ст. 82 ЦПК України колегія суддів вважає безспірно встановленим, що боргова розписка була відсутня у кредитора як при зверненні до суду, так і на день ухвалення рішення суду першої інстанції по суті спору, а згодом була втрачена відповідачем ОСОБА_3 .

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, оскільки інших належних, допустимих, достовірних та достатніх письмових доказів у розмінні ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження факту укладення договору позики сторони не надали, а борговий документ не день звернення до суду з позовом та вирішення справи в суді першої інстанції знаходився у боржника, що відповідно до ст. 545 ЦК України свідчить про прострочення кредитора, - колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів спірних грошових коштів.

Позивач не зазначив у позові та відповідач ОСОБА_3 не повідомив суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції про те, що борговий документ не був переданий кредитору, а згодом боржником він був втрачений. При цьому, відповідач ОСОБА_3 виготовив дублікат боргової розписки та надав її до суду апеляційної інстанції на підтвердження укладення договору позики і приховав цей факт від суду, що колегія суддів розцінює як недобросовісну процесуальну поведінку та зловживанням правом, яке відповідно до ст. 44 ЦПК України не допускається. Тому, таку копію письмової розписки колегія суддів не бере до уваги, як неналежний і недостовірний доказ укладання договору позики (а.с. 67 т. 2).

Відсутність заяв від відповідача ОСОБА_3 , у якого зберігалася боргова розписка, про виконання ним своїх зобов`язань перед кредитором не має юридичного значення, оскільки у справі відсутні докази поважних причин для такої поведінки, що у стороннього незацікавленого спостерігача викликає сумніви стосовно достовірності визнання ним заявленого позову. Колегія суддів при цьому виходить з того, що за змістом ст. 44 ЦПК України судовий захист має лише поведінка, яка відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Той факт, що відповідач ОСОБА_3 за відсутності відповідних доказів визнав позов ОСОБА_2 у даному випадку не має вирішального юридичного значення, оскільки колегія суддів має обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин, добровільності їх визнання, та з огляду на те, що згідно із нормами ст.ст. 1047, 604, 208 ЦК України вимагається обов`язкова письмова форма для доведення цього факту.

Сторонами не заперечувався той факт, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після розлучення перебувають у судовому спорі щодо поділу спільного майна подружжя. Предметом спору про поділ спірного майна подружжя ОСОБА_7 , яка розглядається Харківським районним судом Харківської області, є вищевказаний жилий будинок разом з надвірними будівлями, який наразі на праві приватної власності зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 . При цьому обидва відповідачі у справі про поділ майна подружжя мають контраверсійну позицію щодо його поділу, що також пояснює їх різну позицію стосовно обґрунтованості заявленого позову по цій справі.

Крім того, як пояснив відповідач ОСОБА_3 , він після отримання спірної позики, на прохання позивача погасити заборгованість надав ОСОБА_2 в якості позики, яка була забезпечена іпотекою з боку ОСОБА_2 приблизно 600 000 доларів США, ці кошти ОСОБА_2 йому повернув. Цих обставин представник позивача не спростовував.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

При цьому, ОСОБА_3 не зміг пояснити суду апеляційної інстанції, чому в такій ситуації він не заявив своєму кредитору про зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. В матеріалах справи відсутні докази про наявність у позичальника та боржника поважних причин, які б перешкоджали відповідно до ст. 601 ЦК України за рахунок такого зустрічного кредитування частково припинити зобов`язання ОСОБА_3 , яке виникло на підставі вищевказаної позики, яка є підставою позову, що розглядається по цій справі.

ОСОБА_1 заперечувала факт витрачання коштів на будівництва будинку та наполягала на тому, що відповідачі побудували будинок за рахунок коштів, отриманих від продажу подружжям іншого рухомого та нерухомого майна.

Суд першої інстанції, вважаючи доведеним фактичне використання позичених коштів в інтересах сім`ї на будівництво жилого будинку, виходив з недоведеності відповідачами наявності особистих коштів для будівництва жилого будинку. В обґрунтування даного висновку суд першої інстанції послався на довідки про доходи відповідачів, які заперечення відповідача ОСОБА_1 не спростовують, оскільки ці довідки не спростовують надані відповідачем ОСОБА_1 інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформацією Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України на підтвердження наявності у сім`ї коштів від продажу рухомого та нерухомого майна, яких вистачало на будівництво спірного будинку з надвірними будівлями, що також ставить під сумнів реальний характер письмової розписки від 11.09.2011, копію якої позивач надав до суду першої інстанції (а.с. 5 т.1, а.с. 143-162 т. 1). Наведені з цього приводу доводи скарги є обґрунтованими і спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно зі звітом з оцінки майна жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці за вищевказаною адресою, ринкова вартість домоволодіння становить 52682400,00 грн, що значно нижче від суми позики (а.с. 90-98 т. 1). Цей висновок по справі нічим об`єктивно не спростований.

Таким чином, оскільки за неспростованих доказів виконання договору позики, позивач не довів сам факт укладання цього договору, - слід визнати, що підстави заявленого позову є недоведеними, що виключає у відповідачів передбачений ч. 1 ст. 1049 ЦК України обов`язок позичальника повернути суму позики.

Оскільки суд ухвалив оскаржене рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене судове рішення повністю та ухвалює нове рішення про залишення позову без задоволення, за його недоведеністю.

Керуючись 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.