Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 755/4400/16-ц

провадження № 61-24063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у складі судді Гончарука В. П. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2011 року вона є власником вищезазначеного житлового приміщення, у якому також зареєстрований її колишній цивільний чоловік ОСОБА_3

Посилаючись на те, що з січня 2015 року відповідач у спірній квартирі без поважних причин не проживає, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, а його реєстрація в ній перешкоджає їй користуватись та розпоряджатись своєю власністю, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Встановивши, що відповідач з поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні, оскільки позивач чинить йому перешкоди, суд першої інстанції, керуючись положеннями статей 71-72 ЖК Української РСР, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову у позові з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_3 , який вважає спірну квартиру місцем свого постійного проживання і водночас претендує на частку у праві власності на спірну квартиру, відсутній у ній з поважних причин, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подали касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, не врахували показань свідків та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Спірна квартира є її власністю, відповідач житлом не цікавиться, його не утримує, відсутній у ньому без поважних причин.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Надходження справи до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 755/4400/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2011 року. На момент її придбання у зареєстрованому шлюбі не перебувала.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 17 лютого 2016 року, виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу», у зазначеному житловому приміщенні зареєстровані мати позивача ОСОБА_5 (з 2011 року), донька ОСОБА_1 (з 2011 року), ОСОБА_3 (з 2015 року), діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (з 2011 року).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Звертаючись до суду з позовом у березні 2016 року, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Як на правову підставу позову посилалася на статтю 391, частину другу статті 405 ЦК України та вказувала, що він з 14 січня 2015 року у спірній квартирі не проживає, тобто більше одного року.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, керуючись положеннями статей 71-72 ЖК Української РСР.

Апеляційний суд скасував рішення місцевого суду та, пославшись на те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні через наявність перешкод з боку позивача, зробив висновок про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом відповідно до частини другої статті 405 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд зробив висновки, які не відповідають встановленим обставинам з урахуванням повідомлення Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 03 березня 2016 року про те, що заяв від ОСОБА_3 з приводу створення перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2015 року до теперішнього часу (на день надання цієї відповіді) не надходило.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), які з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606,11 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 661,20 грн, тому з відповідача на її користь підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 606 гривень 11 копійок та за подачу касаційної скарги у розмірі 661 гривні 20 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат