Справа № 347/1398/18
Провадження № 2/347/45/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої- судді: Крилюк М.І.,

секретаря - Терлюжак Н.П.,

адвокатів: Лазоришина І.І., Михайлишина Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та за позовом ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_1 , Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю.

В судовому засіданні позивач -відповідач ОСОБА_1 та його представник позов підтримали та пояснили, що позивач являється власником земельної ділянки загальною площею 0,0728га, яка розташована по АДРЕСА_1 . Дану земельну ділянку він отримав від своєї матері ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання та після її смерті отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2464га. В подальшому дана земельна ділянка через нотаріуса була поділена на дві ділянки, а тому на даний час в його користуванні знаходиться земельна ділянка площею 0,1736га та земельна ділянка площею 0,0728га. Обидві ділянки з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Проте, сусідка ОСОБА_2 кілька років тому самовільно зайняла частину належної йому земельної ділянки розміром 8,65м в ширину та 18,97м в довжину, де самовільно збудувала господарську будівлю стайню. На його неодноразові звернення відповідачка не реагує та добровільно звільнити захоплену територію не бажає. Такі дії відповідачки порушують його права, як власника земельної ділянки. А тому, просять зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 присадибною земельною ділянкою площею 0,0728га шляхом знесення незаконно побудованої на цій ділянці дерев`яної споруди стайні та повернення йому самовільно захопленої частини земельної ділянки.

Просять позов задоволити, а в позові ОСОБА_2 відмовити.

Відповідачка- позивачка та її представник свій позов підтримали, а в позові ОСОБА_1 просять відмовити та пояснили, що ОСОБА_2 з відповідачем являються сусідами та родичами по лінії її покійного чоловіка. Межі суміжного землекористування між їхніми господарствами встановили покійні родичі. До 2018року між ними не виникало будь-яких спорів щодо землекористування та межі. Після звернення в 2018р. ОСОБА_1 до неї про усунення перешкод в користуванні землею їй стало відомо про наявність права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, в тому числі і ту, що під належною їй будівлею стайні. Вважають, що приватизація землі ОСОБА_4 , яка за договором довічного утримання перейшла ОСОБА_1 проведена з порушенням норм чинного законодавства. Станом на час виготовлення технічної документації щодо передачі у власність землі ОСОБА_4 , спірна земельна ділянка площею 164м.кв. перебувала в її користуванні, була огорожена дерев`яним парканом-штахетником та на ній побудована належна їй стайня. А тому, вважають, що до вирішення питання про звільнення землі чи її вилучення з її користування ніхто не мав права передавати її у власність. Крім цього, межі суміжного землекористування також не узгоджувалися, що призвело до порушення порядку передачі у приватну власність землі. А тому, просять визнати незаконним та скасувати державний акт виданий на ім`я ОСОБА_1 та застосовувати строки позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 , оскільки про дані правовідносини йому було відомо ще дуже давно.

Представник Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області Соломійчук Н.М., яка працює спеціалістом-землевпорядником пояснила, що їй не відомо як так сталося, що сільська рада дозволила приватизувати земельну ділянку, де знаходиться споруда іншої особи. Також зазначила, що вона була на місці і бачила, що там дійсно стоїть стайня ОСОБА_2

ОСОБА_3 пояснив про те, що коли він почав міняти стару огорожу та класти слупки, то ОСОБА_1 повідомив їх із матір`ю про те, що це його земельна ділянка. Також зазначив, що межі із суміжними землекористувачами не узгоджувалися, вони жодних документів не підписували, а ОСОБА_1 самостійно виготовив всі документи, нікому про це не повідомляючи. Просить в позові ОСОБА_1 відмовити, а позов ОСОБА_2 задоволити.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, свідків вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають до задоволення із наступних підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 2464кв.м, що знаходиться там же, що стверджується договором довічного утримання (догляду) від 07.08.2007р.

На підставі вище вказаного договору ОСОБА_1 18.03.2010р. був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2464га серії ЯИ№927430.

Згідно заяви ОСОБА_1 , адресованої приватному нотаріусу Косівського районного нотаріального округу від 04.12.2017р. видно, що останній просив розділити належну йому земельну ділянку площею 0,2464га на 2 земельні ділянки, згідно кадастрових планів: площею 0,1736га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,0728 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до матеріалів справи стверджується, що ОСОБА_1 в 2018році звернувся до Вербовецької сільської ради про вирішення спірного питання про межі земельної ділянки, яка перебуває у його власності із сусідкою ОСОБА_2 та щодо знесення нею стайні, яка розташована на його земельній ділянці.

Тобто, із наведених обставин видно, що ОСОБА_4 передала у приватну власність позивачу-відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку ще в 2007 році, в 2010році був виготовлений державний акт на дану землю на ім`я ОСОБА_1 , а претензії щодо меж земельних ділянок ОСОБА_1 почав пред`являти до ОСОБА_2 тільки в 2018році.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 про стан своїх майнових прав, згідно долучених до матеріалів справи документів, знав ще в 2007році, коли укладався договір довічного утримання та на підставі нього виготовлялися інші документи. Про те, що стайня ОСОБА_2 була побудована ще до виготовлення цих документів не заперечив і сам позивач-відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Також, як ствердила в судовому засіданні відповідачка -позивачка ОСОБА_2 , що стайня, яка знаходиться на спірній земельній ділянці будувалася ще в 90-х роках, тобто про порушення свого права він знав раніше. На будівництво цієї стайні дозвіл надала покійна ОСОБА_4 та там був покладений паркан. Дана споруда стоїть вже більше 30-ти років, а тому за цей період часу жодних претензій як з боку ОСОБА_4 , так і з боку ОСОБА_1 ніколи не пред`являлося. А тільки в 2018році ОСОБА_1 почав пред`являти до неї претензії.

Долучений до матеріалів справи акт земельної комісії від 18.05.2018р. та рішення Вербовецької сільської ради від 30.05.2018р. свідчать про те, що питання знесення самочинно збудованої будівлі- стайні на захопленій території ОСОБА_1 приблизним розміром 8,60 х 18,90м було ним поставлено перед ОСОБА_2 в 2018році.

А тому, з наведених підстав позивачем-відповідачем не доведено факту, через який він не знав про порушення свого цивільного права і саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду у трирічний строк.

Крім цього, що стосується вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, то ним не представлено суду жодних доказів про те, які саме чиняться перешкоди ОСОБА_2 , оскільки ним був виготовлений державний акт на земельну ділянку в 2010році, в той час коли стайня ОСОБА_2 була споруджена ще в 90-х роках та вона нею користувалася і на час виготовлення технічної документації ОСОБА_1 . Тоді чому під час виготовлення документів в 2010році таке питання не виникало і виготовлений державний акт на земельну ділянку, яка фактично знаходиться під будівлею, що йому не належить суду не відомо.

Щодо знесення самочинно збудованої будівлі, то пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

В розумінні п. 26 даної постанови, за самочинне будівництво особу може бути притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Проте, як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 жодного разу не звертався із відповідними заявами до органів державної влади з приводу самочинного будівництва, яке, на думку позивача-відповідача, здійснила ОСОБА_2 та відсутня будь-яка інформація про те, що відносно неї вчинялися будь-які заходи реагування та відповідачку-позивачку було притягнуто до відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як було встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 користувалася будівлею стайні ще до виготовлення документів ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка знаходиться під цією будівлею, а тому самочинно цю ділянку вона не захоплювала, оскільки і на час будівництва стайні документів ніхто із сторін не мав.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 жодних претензій щодо самочинного будівництва ОСОБА_2 на час виготовлення технічної документації на землю не ставив, зокрема не вирішувалося питання знесення цієї споруди.

Згідно ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Тобто, залежно від ознак самочинного будівництва особа може вимагати від іншої особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

За змістом ст. 376 Цивільного кодексу України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якими кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.11.2014 року у справі №6- 180цс14, та у постанові від 17.09.2014 р. у справі №6-137цс14.

Отже, єдиною підставою для знесення самочинно побудованої будівлі є доведеність факту порушення ОСОБА_2 прав ОСОБА_1 самочинною забудовою. Такі обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.Тобто, ОСОБА_1 не довів, що саме ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво, чим порушила права позивача, та не надано суду також і належних, допустимих доказів існування самої самочинної споруди про знесення якої просить позивач.

Що стосується також визнання незаконним державного акту на право приватної власності на землю, то як зазначив в судовому засіданні ОСОБА_1 стайня стояла ще за життя матері, але мати не вмішувалася в це питання. Проте, яким чином був виготовлений державний акт в 2010р. на земельну ділянку на якій розташована стайня ОСОБА_2 ні він, ні його представник так і не пояснили суду.

Вище вказаний факт підтвердили в судовому засіданні свідки, зокрема допитаний судом свідок ОСОБА_5 , який працював сільським головою ствердив про те, що стайня була побудована ще до приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 . Жодних претензій щодо даної будівлі в той час не було.

Свідок ОСОБА_6 , який працював землевпорядником ствердив про те, що огорожа була зроблена поза стайню і належала ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Однак, матеріалами справи стверджується, що земельна ділянка, на якій розташована стайня ОСОБА_2 та огорожена дерев`яним парканом-штахетником ніколи не була у користуванні ОСОБА_1 , оскільки нею користувалася ОСОБА_2 та межі суміжного землекористування між їхніми господарствами встановили покійні родичі.

А тому, відповідно до вимог земельного законодавства, до вирішення питання про звільнення землі чи її вилучення з її користування сільська рада не мала права передавати її у власність.

Крім цього, як видно із матеріалів справи межі суміжного землекористування також не узгоджувалися, що призвело до порушення порядку передачі у приватну власність землі.

За таких обставин, не дивлячись на те, що земельна ділянка була передана у приватну власність з порушенням вимог земельного законодавства, усунути ці порушення шляхом визнання недійсним державного акту неможливо у зв`язку із спливом позовної давності.

Пленумом Верховного Суду України в абз.3 п.11 своєї постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснив судам, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. А згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи наведені обставини справи, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та позовні вимоги ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю не підлягають до задоволення.

На підставі ст.ст.256-257, 260-261, 376 ЦК України, 120, 125 ЗК України та керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та в позові ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І.Крилюк