ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1396/19

Головуючий у першій інстанції - Бараненко С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1467/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року у складі судді Бараненка С.М., повний текст якого складений 27.09.2019 року в м. Козелець Чернігівської області,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме автомобіля CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НЗ НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 в належному вигляді, повному справному та працездатному стані, ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 06.10.2009 року або зобов`язати відповідача у випадку неможливості повернути автомобіль сплатити його ринкову вартість в розмірі 135 000 грн. 00 коп. Судові витрати покласти на відповідача.

Збільшуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила також застосувати позовну давність, передбачену ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, яка застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і яка, на її думку, є підставою для задоволення позовних вимог з огляду на те, що автомобіль належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Доводи скарги зводяться до того, що суд не дослідивши належним чином, за які кошти був придбаний автомобіль, встановив факт належності цього майна дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, про що сторони не просили, відсутні в рішенні мотиви, з яких виходив суд, дійшовши таких висновків. Суд залишив поза увагою і той факт, що перебіг позовної давності для пред`явлення вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя розпочався 06.12.2015 року, коли шлюбні відносини фактично припинились, а отже, висновок про те, що позовна давність на пред`явлення такої вимоги не пропущена, є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення без змін, звертаючи увагу на те, що позивач не наділена правом подавати заяву про застосування позовної давності у даній справі, а неподання ОСОБА_2 позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права ОСОБА_2 і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Вислухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 26.07.2005 року Відділом реєстрації громадянського стану Дніпровського управління юстиції міста Києва був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року шлюб розірваний (а. с. 5).

Згідно бази даних автоматизованої інформаційної системи МВС станом на 02.04.2019 року автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НЗ НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 від 06.10.2009 року перебуває на реєстраційному обліку за ОСОБА_1 (довідка територіального сервісного центру 8044 від 19.03.2019 року № 46/Д (ТСЦ 8044) - а. с. 6).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ст. ст. 317, 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже зазначений у вказаній статті спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто, коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Згідно з ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 Кодексу визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 70 Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України).

Так, в сімейному праві діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності на окремі об`єкти майна повинен довести в суді на підставі ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, що справжньою метою укладення договору (в даному випадку придбання автомобіля) були не інтереси сім`ї, а його особисті інтереси, а також те, що це майно було придбано за його особисті кошти.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Тобто, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін виникає спір.

Колегія суддів з врахуванням вищевикладеного приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_1 не підтвердила та не надала належних і допустимих доказів про те, що автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, НЗ НОМЕР_2 незаконно вибув з її володіння, що він, відповідно, тепер перебуває у незаконному володінні відповідача та що цей автомобіль був придбаний за її особисті кошти, а не за спільні кошти сім`ї. ОСОБА_1 , як один з подружжя, не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності на зазначене спірне майно, а отже, слід зазначити, що автомобіль набутий ними у період шлюбу.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд належним чином, повно та всебічно дослідив усі обставини справи, перевірив надані сторонами докази, дотримався положень матеріального і процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, під час ухвалення рішення.

Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, вірно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують висновків суду, в зв`язку з чим, до уваги не беруться, а посилання на пропуск відповідачем позовної давності щодо вимог про поділ майна подружжя та вимога застосувати позовну давність, на правильність вирішення спору про витребування майна з чужого незаконного володіння, не впливає, оскільки така вимога мала бути заявлена ОСОБА_1 в іншій справі, де б вона виступала в якості відповідача, а в даному випадку, позивач обрала не належний спосіб захисту свого права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування вірного і законного по суті рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 19.12.2019 року.

Головуючий: Судді: