Номер провадження 22-ц/804/1967/19
Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Лісового О.О., Кочегарової Л.М.

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява вмотивована тим, що 13.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № 221/24-263 на суму 11169,00 доларів США., на купівлю автотранспортних засобів. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на 18.09.2017 року має заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом - 5756,62 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 3105,35 доларів США., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також суму судового збору в розмірі 3590,95 грн.

05.02.2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, який обґрунтований тим, що в п.3.1.1. кредитного договору №221/24-263 від 13.06.2008 року вказано, що кредитор відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 . В п.2.1. кредитного договору зазначено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті. Кредитним договором не передбачений рахунок для повернення кредитних коштів. Рахунок, зазначений в п. 3.1.1., позичальнику не відкривався, про що свідчить відсутність відповідного договору про відкриття рахунку. На підставі Банківської ліцензії та письмового Дозволу НБУ на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта: рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України», Постанови Правління НБУ №280, тому використання банком для надання суми кредиту позичальником рахунку № НОМЕР_1 та використання для повернення суми кредиту інші транзитні та аналітичні рахунки, взагалі суперечить діючому законодавству України, а вказаний вище рахунок є аналітичним для внутрішніх операцій банку та до зберігання, видачі та отримання коштів від позичальника не має жодного стосунку. П.3.1.1. кредитного договору №221/24-263, в якому зазначено порядок повернення та видачі кредитних коштів по кредитному договору, суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст.162 КпАП, і тому є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України.

Відповідно до висновку аудитора від 28.12.2017 року реальна процентна ставка за кредитом складає 28,1382% у доларах США, у той час як у п. 1.1. договору зазначено процент у розмірі 13,50 річних, тому позичальник під час укладення договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту, яке згідно з висновком аудитора дорівнює 7 844,08 доларів США. Під час укладення кредитного договору банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, що є беззаперечним обманом з боку банку. При цьому про такий обман з боку банку при укладенні кредитного договору відповідачу стало відомо лише після дослідження аудитора, до якого він звернувся у грудня 2017 року. Просив визнати недійсним кредитний договір від 30.06.2008 року №221/24-263, та договір застави №221/24-265 від 30.06.2008 року підписаний між ним та АТ «Укрсоцбанк» з моменту підписання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 221/24-263 від 13.06.2008 року в розмірі 8861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 5756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3105,35 доларів США., що за курсом 26,33 гривень за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.06.2019 року складає 233335,67 грн. Вирішено питання про судові витрати. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позову АТ «Укрсоцбанк», та задовольнити власний зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, зробив висновок про обгрунтованість вимог банку, яким нічим не підкріплений, суперечить обставинам справи, оскільки відповідач надав достатньо доказів того, що кредитний договір є незаконним.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду є аналогічними обставинам, якими відповідача обгрунтував свій зустрічних позов.

Представник позивача АК «Укрсоцбанк» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення є правильним, законним, і відповідачем не наведено підстав для скасування рішення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явися, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 який просив скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що банк довів факт наявності непогашеної заборгованості за кредитними зобов`язаннями відповідача. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з недоведеності цих вимог. Крім того, позичальник з початку дії кредитного договору погашав кредит в доларах США.

Колегія суддів не може не погодитися із висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.06.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 221/24-263 на суму 11169,00 доларів США на купівлю автотранспортного засобу Geely JL7162, 2008 року випуску, з кінцевим строком повернення кредиту - 10.06.2013 року.

Також між сторонами 13.06.2008 року були підписані Додаткові угоди №1 та №2 про внесення змін до вказаного кредитного договору щодо строку погашення кредиту - 10.04.2015 року та порядку погашення заборгованості.

Згідно з п.п.3.1, 3.1.1 договору кредитор зобов`язаний відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та здійснити видачу кредиту (обміном) через операційну касу кредитора в гривні та перерахувати кошти в межах суми кредиту в порядку, визначеному цим договором.

Згідно з п.1.1 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 13,5% річних.

Як вбачається зі справи, станом на 18.09.2017 року відповідач має заборгованість, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 5756,62 доларів США і заборгованості за відсотками - 3105,35 доларів США.

При цьому відповідач не оспорює сам факт заборгованості, але посилається на те, що кредитний договір незаконний, порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» Також вказує, що розмір заборгованості, визначений Банком, не відповідає дійсності, разом з тим, с свого боку будь-яких розрахунків заборгованості за кредитом, або її відсутності, не надав.

У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Вимогами ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання - надав ОСОБА_1 вищевказаний кредит, що останнім не спростовується.

Відповідач стверджує, що не отримував кредит в доларах США на руки готівкою, однак не оспорює, що отримав кошти від банку і здійснив покупку автомобіля шляхом безготівкового розрахунку.

В суді відповідачем була проведена експертиза для перевірки відповідності умовам кредиту реальним обставинам погашення кредиту.

Однак документально об`єктивно підтвердити або спростувати відповідність розрахунку банку та письмовим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним кредитним договором експерту під час проведення експертизи не надалось за можливе, тому судом першої інстанції не взято до уваги позицію відповідача щодо невірності суми заборгованості, вказаної у позовній заяві.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконує, і відповідачем таки обставини не заперечувалися, сума заборгованості позичальником не спростована, тому правильним є висновок суду, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача за первинним позовом сума заборгованості за договором в розмірі 8861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 5756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3105,35 доларів США.

Вирішуючи зустрічний позов, суд першої інстанції вірно зазначив, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен був довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на введення його позивачем в оману.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України).

Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного Суду України у п. 8. постанови від 6.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції повно і вичерпно проаналізовані норми права, які регулюють правовідносини між сторонами, в тому числі, в площині тверджень відповідача щодо укладення договору під впливом обману.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом правильно враховано правову позицію в постановах Верховного Суду в справах № 61-9746ск18 та № 61-32932ск18.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Судом зазначено, що між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався в кредитному договорі № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008р. та у Додатках №1 та №2, в яких у повній мірі викладені умови, мета, суми і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Таке приєднання ОСОБА_1 вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст.634 ЦК України.

Як під час розгляду в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами кредитний договір є несправедливим до нього, або наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і самого факт обману з боку відповідача.

Так, судом досліджено Інструкцію про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджена Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280. І проведений судом аналіз положень вказаної Інструкції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, вказує на те, що спеціальні рахунки (в тому числі ті, що зазначені в Кредитному договорі) Банк відкриває для внутрішнього обліку та звітності перед фінансовими органами, а не для позичальника фізичної особи для його власних потреб.

Згідно з п.2.6 договору кредиту відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

А як вбачається з п.3.1.1 Кредитного договору сторони погодили, що для обліку Кредитних ресурсів, що були видані, банк відкриває позичальнику позичковий рахунок №2203…..

Таким чином, збільшення сукупної вартості кредиту та здійснення видачі кредиту з позичкового рахунку 2203, а не з поточного рахунку 2620..., не є підставами, передбаченими діючим законодавством, для визнання кредитного договору недійсним та лише свідчить про можливість наявності спору щодо розміру заборгованості за договором. Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 не ставить перед судом такого питання, суд вирішує даний спір в порядку ст. 11 ЦПК України, в межах заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, належно оцінивши надані докази, суд прийшов до цілком обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав, передбачених ЦК України, і тому відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга відповідача зводиться до незгоди із рішенням суду, її доводи є аналогічними обгрунтуванням відповідача власні позовні вимоги. Такі доводи були предметом перевірки в суді першої інстанції, і суд дав їм мотивовану оцінку.

Жодного альтернативного розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, не представив він такого розрахунку й суду апеляційної інстанції, розрахунок заборгованості банку не спростував.

Доводи скарги про незаконність дій банку щодо видачі кредиту в доларах США не є слушними. Банк у відповідності до положень п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» проводив операції з валютними цінностями, при цьому ліцензії на проведення такої діяльності перевірені судом першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що він не отримував долари США готівкою при укладенні кредитного договору не мають значення. Позивач самостійно обрав валюту кредитування, отримав гроші, погашав кредит в іноземній валюті, що він сам підтвердив. Тобто, позичальник самостійно обрав схему кредитування, ознайомившись із умовами кредиту, оскільки це виключало для нього оплату комісій за відкриття додаткових рахунків.

Банк провів переказ кредитних коштів позичальнику без відкриття поточного рахунку, що не заборонено Інструкцією, затвердженою Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280, на позичковий рахунок, відкритий на ім`я відповідача саме для цілей кредитування відповідно до п.1.2 кредитного договору. Судом також правильно зазначено, і це відповідає обставинам справи, що згідно з Планом рахунків, рахунок 2203… є рахунком для обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що надаються фізичним особам, і такі рахунки відкриваються банком на власний розсуд, не мають відношення до зберігання коштів. Відповідачем з банком укладений кредитний договір, а не договір банківського вкладу. І згідно з планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, що застосовується у відповідності до вищевказаної Інструкції, за дебітом рахунку 2203.. проводяться суми наданих кредитів, що експертом не взято до уваги при проведенні дослідження.

Таким чином, той факт, що грошові кошти були перераховані не з поточного рахунку, а з аналітичного, не може впливати на дійсність договору, оскільки факт укладення договору та надання коштів за цим договором, часткового виконання договору відповідач не заперечував. Інструкція про касові операції у банках України - це розпис процедури. Ніяких санкцій за порушення цієї інструкції у вигляді визнання недійсності договору не передбачено. Законом не заборонено укладати договір на умовах, погоджених між сторонами. Оскільки саме така процедура для видачі та погашення кредиту з аналітичного рахунка погоджена сторонами в самому договорі з обох боків - такий порядок не суперечить законодавству. Як вбачається зі справи, ка виконання Закону України «Про захист прав споживачів» позичальнику надавалась уся необхідна інформація щодо реальної процентної ставки, а тому підстав для визнання кредитного договору недійсним відповідачем в позові немає. Немає таких доводів і в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення містить аргументовані висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду місті Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2019 року.

Судді Є.Є. Мальцева

О.О. Лісовий

Л.М. Кочегарова