Справа № 369/3515/17
Провадження № 2/369/698/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу недійсним,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, на умовах солідарної відповідальності взяли в нього в борг грошові кошти в розмірі 500 000 грн. під гарантію автомобіля. Гарантією повернення були активи подружжя в розмірі 391 593 грн. та автомобіль Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 . Оскільки кошти не були повернуті, тому 30 червня 2016 року був укладений договір відступного: автомобіль та всі майнові права до ОСОБА_6 у вигляді коштів, стягнутих за рішення суду, переходять до нього. За рішенням суду від 24 січня 2017 року за ним визнано право власності на автомобіль Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 . Але відповідач відмовився передати його, тому він звернувся до поліції щодо незаконного заволодіння. Так, йому стало відомо, що його автомобіль перереєстрований на нового власника - ОСОБА_4

Вказав, що на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст.216 ЦК України договір по відчуженню автомобіля на користь ОСОБА_4 є недійсним, оскільки з 30 червня 2016 року він був предметом відступного. Тому відповідач порушив цілу низку законів.

Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 , від 19 серпня 2016 року.

25 жовтня 2017 року позивач подав суду позовну заяву до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу недійсним та у судовому засіданні її було прийнято до провадження. Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, на умовах солідарної відповідальності взяли в нього в борг грошові кошти в розмірі 500 000 грн. під гарантію автомобіля. Гарантією повернення були активи подружжя в розмірі 391 593 грн. та автомобіль Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 . Оскільки кошти не були повернуті, тому 30 червня 2016 року був укладений договір відступного: автомобіль та всі майнові права до ОСОБА_6 у вигляді коштів, стягнутих за рішення суду, переходять до нього. За рішенням суду від 24 січня 2017 року за ним визнано право власності на автомобіль Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 . Але відповідач відмовився передати його, тому він звернувся до поліції щодо незаконного заволодіння. Так, йому стало відомо, що його автомобіль перереєстрований на нового власника - ОСОБА_4

Вказав, що на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст.216 ЦК України договір по відчуженню автомобіля на користь ОСОБА_4 є недійсним, оскільки з 30 червня 2016 року він був предметом відступного. Тому відповідач порушив цілу низку законів.

Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 , від 19 серпня 2016 року.

11 листопада 2019 року до суду поданий відзив ОСОБА_2 Вказав, що перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 2011 року по 2016 рік. За рішенням суду з ОСОБА_6 на його користь стягнено 354 396,42 грн.. Жодного відношення до цього рішення позивач не має. Також вважає безпідставним та необґрунтованим посилання позивача на солідарну відповідальність за отримання ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 500 000 грн. Кошти він ніколи не брав та жодних зобов`язань щодо їх повернення він немає, довіреність видана на інші повноваження, а не на отримання грошових коштів в борг. На даний час рішення, на яке посилається позивач, переглядається в суді саме за заявою позивача. Тому просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання ОСОБА_4 не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив суду не надав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Деснянського районного сулу м.Києва від 24 січня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання відсутності боргових зобов`язань задоволено (справа 754/10240/16ц).

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Lada Priora», д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузову,рами) НОМЕР_2 .

Визнано ОСОБА_1 кредитором майнових прав до ОСОБА_6 , а саме коштів у розмірі 391 593 грн. стягнутих за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року по цивільній справі №760/9448/15ц.

Визнано відсутність боргових зобов`язань ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 12 квітня 2016 року на суму 500 000 грн.

Стягнено з ОСОБА_5 судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 500 грн. на користь держави.

Стягнено з ОСОБА_2 судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 500 грн. на користь держави.

З Єдиного реєстру судових рішень та пояснень сторін встановлено, що дане рішення на даний час переглядається за заявою ОСОБА_1 за ново виявленими обставинами. Зокрема, постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року - скасувано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що право власності на автомобіль Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 було зареєстровано відповідно до вимог законодавства щодо проведення державної реєстрації на транспортні засоби, в тому числі за рішенням суду.

Встановлено, що автомобіль Lada Priora, державний номерний знак НОМЕР_1 , 19 серпня 2016 року знятий з обліку та перереєстрований на нового власника - ОСОБА_4 , видано нові номерні знак НОМЕР_3 .

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Пред`являючи позовні вимоги позивач ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні не надав доказів на підставі якого договору був відчужений спірний автомобіль (договір купівлі-продажу, договір дарування, тощо), хто був сторонами такого правочину, не надав суду такий договір, не вказав, які саме документи подавались сторонами при укладенні договору, проведення такої реєстрації, не заявив відповідних клопотань у разі складнощів в їх отриманні. Одне лиш посилання на те, що це був саме договір купівлі-продажу не може підтвердити його укладення. За інформацією, наявною в матеріалах справи автомобіль був перереєстрований на нового власника на підставі угоди, укладеної в ТСЦ. Іншої інформації матеріали справи не містять. Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити доводи позивача, що укладений саме договір купівлі-продажу не відповідає чинному законодавству.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що автомобіль належить на підставі рішення суду, яке було ухвалено 24 січня 2017 року, є підтвердженням неправильного відчуження автомобіля ще 19 серпня 2016 року. Зважаючи, що ОСОБА_1 не надав суду доказів того, яким чином порушено його право на автомобіль, яке в нього виникло на підставі рішення суду. При цьому оспорюваний договір укладений до виникнення такого права у позивача. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, яким чином права позивача порушені укладеним договором саме на момент його укладення. Посилання позивача на договір про припинення зобов`язань передання відступного від 30 червня 2016 року суд до уваги не бере, оскільки даний договір суду не наданий, відповідач ОСОБА_2 не приймав участі в розгляді тієї цивільної справи та на даний час заперечує проти даної обставини, вказуючи на відсутність повноважень у ОСОБА_8 на підписання такого договору, на розпорядження автомобілем, про що надав копію довіреності.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 30 листопада 2019 року.

Суддя