Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 460/2938/14-ц

провадження № 61-39087св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - прокурор Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року прокурор Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № :03:002:0014, площею 0,1750 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії ЯЖ № 646972 від 22 лютого 2009 року, виданий ОСОБА_1 на підставі підробленого службовими особами Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області рішення ХІІІ сесії V скликання Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року № 269 про передачу у власність ОСОБА_1 указаної земельної ділянки площею, по факту якого прокуратурою Яворівського району Львівської області було внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань від 28 березня 2013 року № 0000031 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 367, частиною другою статті 367 КК України, та проведено досудове розслідування, за наслідками якого складено обвинувальний акт з направленням справи до Яворівського районного суду Львівської області.

Зазначав, що ОСОБА_3 , перебуваючи на виборчій посаді сільського голови Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області, та ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді секретаря Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області, у період часу з 2006 року по 2010 рік, будучи службовими особами органу місцевого самоврядування та представниками влади, протягом 2006-2010 років неналежно виконували свої посадові обов`язки, передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», не пересвідчившись та не перевіривши достовірність площі земельної ділянки, яка відводилась ОСОБА_1 з даними, що містяться у рішенні Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року № 269 «Про передачу земельної ділянки, площею 0,1500 га, у власність для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд громадянину ОСОБА_1 », яке знаходилось у протоколі сесії указаної сільської ради, ОСОБА_4 виготовив, та надав на підпис голові Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області ОСОБА_3 рішення сільської ради, який у свою чергу підписав (наніс підпис за допомогою факсиміле) та скріпив оригінальною печаткою сільської ради зазначене рішення сільської ради. У результаті таких злочинних дій ОСОБА_1 незаконно одержав оспорюваний державний акт.

Факт підроблення рішення сільської ради, на підставі якого відповідачу видано оспорюваний державний акт про право власності на землю, встановлений ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року, якою підтверджено вину службових осіб Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень та закрито кримінальне провадження по пред`явлених їм обвинуваченням у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а тому не потребує доказуванню у справі щодо застосування правових наслідків таких діянь.

Прокурор вважав, що оскільки підставою для видачі оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1750 га було підроблене рішення Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року № 269, тому підстави для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку відсутні і вона підлягає вилученню у відповідача та поверненню сільській раді.

Ураховуючи викладене, прокурор Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № :03:002:0014, площею 0,1750 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії ЯЖ № 646972 від 22 лютого 2009 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , вартість якої згідно з експертно-грошовою оцінкою становить 90 900 грн, вилучити указану земельну ділянку у ОСОБА_1 та передати її у розпорядження Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2017 року у складі судді Гоцко В. І. у задоволенні позову прокурора Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 646972 від 22 лютого 2009 року, кадастровий номер :03:002:0014, площею 0,1750 га, виданий ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартість якої згідно експертно-грошової оцінки становить 90 900 грн, вилучення вищевказаної земельної ділянки у ОСОБА_1 з передачею її у розпорядження Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що представник позивача не оспорює рішення, яке було підставою для виготовлення оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку, при цьому було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не має ніякого відношення до помилок органів самоврядування та їх посадових осіб, якщо такі мали місце при здійсненні ними своїх повноважень при прийнятті та оформленні рішення про приватизацію присадибної земельної ділянки відповідача, на якій розташований приватний житловий будинок, жодних прав та інтересів держави останнім порушено не було, ніякої шкоди державі завдано не було, тому у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу прокуратури Львівської області задоволено. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий № :03:002:0014, площею 0,1750 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серії ЯЖ № 646972, виданий на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 90 900 грн. Вилучено указану земельну ділянку в ОСОБА_1 та передано її у розпорядження Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підставою для видачі оспорюваного державного акта ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку було рішення Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року № 269 «Про передачу земельної ділянки площею 0,1750 га у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 », яке сільською радою не приймалось. Цей факт встановлено ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року, а тому відповідно до вимог частини шостої статті 82 ЦПК України указане не потребує доказуванню у зазначеній справі. Ураховуючи те, що рішення органу місцевого самоврядування, яке б установлювало за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1750 га, відсутнє, тому видача відповідачу державного акта на право власності на спірну земельну ділянку такої площі без визначеної законом (частина перша статті 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а, отже, державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 ЗК України, є недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що прокуратура є неналежним позивачем у вказаній справі, яка не наділена повноваженнями подавати такий позов. Нормами ЦПК України не передбачено право прокуратури на подання позовів в інтересах територіальних громад. Зазначали, що тільки місцева рада, як орган місцевого самоврядування, може приймати рішення щодо передачі іншим органам, у тому числі прокуратурі, повноважень щодо управління майном, включаючи подання позовів про витребування такого майна із чужого незаконного володіння. Вказували на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а саме - скасуванню підлягає рішення місцевої ради, на підставі якого виготовлявся державний акт, а не сам державний акт на право приватної власності на землю. Рішення Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року № 269, яке існує у двох редакціях: на площу 0,15 га та на площу 0,1750 га ніким не оспорено та жодним судовим рішенням не скасовано. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги у якості преюдиційних обставини факти, які не є преюдиційними. Посилання позивачем і судом апеляційної інстанції на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року є безпідставними, оскільки така ухвала не є вироком, а тому не містить преюдиційних фактів. Зазначеною ухвалою суду лише звільнено осіб від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків притягнення. Крім того, зазначали, що прокурором пропущено позовну давність, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку підписано головою сільської ради 22 липня 2009 року. Таким чином, сільській раді 22 липня 2009 року стало відомо про оформлення оспорюваного державного акта, однак позов подано тільки 05 вересня 2014 року. Також посилались на те, що ОСОБА_1 не має ніякого відношення до помилок органів самоврядування та їх посадових осіб, якщо такі мали місце при здійсненні ними своїх повноважень при прийнятті та оформленні рішення про приватизацію його присадибної земельної ділянки, на якій розташований його приватний будинок.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Яворівського районного суду Львівської області зазначену цивільну справу. Клопотання ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 . про зупинення виконання рішення суду задоволено. Зупинено виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року указану справу призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з паспортом громадянина України ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Старичі Яворівського району Львівської області, де є зареєстрованим та проживає.

Відповідно до рішення Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року за № 269 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, загальною площею 0,1500 га для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до рішення Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року за № 269 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, площею 0,1750 га для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом № 16 XIII сесії V скликання Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року в порядку денному сесії розглядалось питання про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою для передачі земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель і споруд ОСОБА_1 , за яке проголосувало 16 депутатів та прийнято рішення за № 269.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 646972 від 22 липня 2009 року, виданого на підставі рішення сесії Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року № 269 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,1750 га по АДРЕСА_1 , яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 366, частинами першою та другою статті 367 КК України на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Підставою для видачі державного акта ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку було рішення XIII сесії V скликання Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року за № 269.

Рішення сільської ради від 21 травня 2008 року за № 269 є у двох редакціях, а саме: про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, площею 0,1500 га для обслуговування житлового будинку, будівель та споруд по АДРЕСА_1 та про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, площею 0,1750 га для обслуговування житлового будинку, будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

За обставинами цієї справи встановлено, що відповідач набув у власність земельну ділянку, якою він правомірно користувався за цільовим призначенням тривалий час, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення сільської ради; у статусі власника земельної ділянки відповідач тривалий час володіє земельною ділянкою.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що намагання виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

У справі встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок та господарські будівлі відповідача, вона надана у межах фактичного землекористування відповідача. Наданням відповідачу у власність земельної ділянки площею 0,1750 га права та інтереси держави, територіальної громади, сусідніх землекористувачів не порушуються. Отже, втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном - спірною земельною ділянкою, зважаючи на тривале добросовісне користування земельною ділянкою відповідачем, який протиправних дій для заволодіння земельною ділянкою у певному розмірі не вчиняв, має ознаки непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном.

Позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки з володіння відповідача вона не вибуває, а лише призведе до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність не з вини відповідача, а внаслідок недбальства державних органів.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що представник позивача не оспорює рішення, яке було підставою для виготовлення оспорюваного державного акту на право власності на земельну ділянку, при цьому було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не має ніякого відношення до помилок органів самоврядування та їх посадових осіб, якщо такі мали місце при здійсненні ними своїх повноважень при прийнятті та оформленні рішення про приватизацію присадибної земельної ділянки відповідача.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов прокурора, не звернув увагу на те, що рішення Старичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21 травня 2008 року № 269, яке існує у двох редакціях: на площу 0,15 га та на площу 0,1750 га ніким не оспорено та жодним судовим рішенням не скасовано.

У цій справі суд апеляційної інстанції не дотримався принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року скасувати,рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович