Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"20" грудня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Матвєєвої Ю. О., за участю секретаря судового засідання Ткачук Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області із даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що в 1997 році вона придбала у сусідки малогабаритний саманний будинок, за який сплатила грошові кошти, про що між ними був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу та в подальшому мав бути посвідчений у нотаріуса. Також відповідач передала позивачці ключі від будинку та всі правовстановлюючі документи на нього. Після підготовки всіх документів відповідачка не прибула до нотаріусу та ухилилась від його до оформлення, а згодом виїхала за межі міста у невідомому напрямку. З того часу місце знаходження відповідачки їй не відомо. Посилаючись на положення статей 47, 224, 227, 328 ЦК України 1963 року, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 20 вересня 1997 року, між нею та ОСОБА_2 , про придбання малогабаритного жилого будинку, літ. А-1, жилою площею 8,8 кв.м., з надвірними будовами сарай літ.-Б, уборна літ.-В, тин №1,2, замощення І, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судом рекомендованих з повідомленням судових повісток за останнім відомим місцем її проживання та перебування; відзив на позов не надала, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 02 лютого 1995 року, в якому позивач проживає з моменту його придбання (а.с.17, 18, 8).

Відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить саманний малогабаритний жилий будинок, площею 8,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 вересня 1997 року, зареєстрованим в БТІ 17 вересня 1997 року (а.с.9).

Тобто будинок відповідача знаходиться поруч із будинком позивачки.

20 вересня 1997 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 свій будинок АДРЕСА_1 , за що отримала 2500 доларів США. Будь-яких претензій до покупця вона не мала. Правовстановлюючі документи на домоволодіння та ключі від будинку також були передані покупцю, про що зазначено у договорі (а.с.6).

Згідно з актом №184 від 21 травня 2019 року, посвідченим головою Комітету самоорганізації населення «Лучистий», сусіди, які проживають по провулку Ізмайловському, підтвердили факт придбання в 1997 році ОСОБА_1 , як власником будинку АДРЕСА_2 у відповідачки ОСОБА_2 . Та з того часу позивачка володіє та користується вказаним домоволодінням та земельною ділянкою (а.с.16).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу купівлі-продажу домоволодіння, мали місце в 1997 році, тобто до прийняття Цивільного кодексу України в редакції 2003 року.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У зв`язку із цим до зазначених цивільних правовідносин застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР.

Згідно ст.4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР від 1963 року в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадян.

Згідно з статтею 47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічні положення закріпленні в нині діючій редакції частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України (2003 року).

Тобто, наведена норма права звільняє сторону від нотаріального посвідчення правочину, в разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов.

В такому випадку право власності у особи виникає за наслідками укладеної угоди, яка по закону має бути укладена у нотаріально посвідченій формі.

Визнання в судовому порядку правочину дійсним без його нотаріального посвідчення можливо у разі: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовим доказом, відбулося повне або часткове виконання договору, одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, між сторонами був укладений письмовий договір купівлі-продажу будинку, в якому сторони дійшли згоди щодо усіх суттєвих умов, а саме: щодо предмету договору та ціни. Відбулося повне виконання договору купівлі-продажу, на що сторонами були передані визначені договором грошові кошти, предмет продажу переданий покупцю разом із ключами та всіма правовстановлюючими документами, технічним паспортом та домовою книгою, оригінали яких, наразі, з 1997 року по теперішній час перебувають у позивачки та вона володіє і користується придбаним нерухомим майном. Проте відповідачка, як одна із сторін договору, ухилилась від нотаріального посвідчення та її місце знаходження невідоме. У зв`язку із цим позивачка втратила об`єктивну можливість дооформити договір купівлі-продажу та посвідчити його нотаріально, що є достатньою правовою підставою для захисту прав позивачки в судовому порядку та визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами 20 вересня 1997 року.

З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

У статті 328 ЦК України 2003 року визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо іншого прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За укладеним у простій письмовій формі договором купівлі-продажу, який не оспорений та не визнаний недійсним, у покупця виникає право власності на відповідне нерухоме майно. Подібну правову позицію також висловив Верховний суд в своїй постанові від 06 травня 2019 у справі №522/4687/14ц, підтвердивши можливість захисту в судовому порядку прав осіб за договорами купівлі-продажу, укладеними в простій письмовій формі, та визнання їх дійсними, що прямо дозволено положеннями ЦК України 1963 року та свідчить про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Із урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, а договір купівлі-продажу, укладений 20 вересня 1997 року, між позивачкою та ОСОБА_2 , про придбання малогабаритного жилого будинку, літ. А-1, жилою площею 8,8 кв.м., з надвірними будовами сарай літ.-Б, уборна літ.-В, тин №1,2, замощення І, що знаходяться в АДРЕСА_1 , слід визнати дійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 76,77, 80, 247, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 20 вересня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 у власність малогабаритний жилий будинок, літ. А-1, жилою площею 8,8 кв.м., з надвірними будовами сарай літ.-Б, уборна літ.-В, тин №1,2, замощення І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Повні відомості про учасників:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , дата народження та ідентифікаційний номер не відомі, останнє місце проживання: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20 грудня 2020 року.

Суддя: Ю. О. Матвєєва