УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 347/61/19

провадження № 61-21934ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року позов залишено без розгляду.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року - без змін.

Не погоджуючись із ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, оскільки ОСОБА_4 , підписуючи позовну заяву в її інтересах, діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Крім того, вважає, що справа може бути віднесена судом першої інстанції до категорії малозначних.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, Косівський районний суд Івано-Франківської області, з висновками якого погодився Івано-Франківський апеляційний суд, виходив із того, що позовну заяву від імені ОСОБА_1 подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Суди попередніх інстанцій за матеріалами справи установили, що у січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовна заява підписана ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду, ОСОБА_4 зазначив, що діє на підставі довіреності від 22 серпня 2015 року, посвідченої державним нотаріусом Косівської районної державної нотаріальної контори Антонюк О. В., зареєстрованої в реєстрі за № 691, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у всіх без винятку установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності.

Також суди першої та апеляційної інстанцій установили, що документи, які б свідчили, що ОСОБА_4 є адвокатом, у матеріалах цивільної справи відсутні.

Згідно зі статтею 1312 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Відповідно до підпункту «б» пункту 16 Закону України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» розділ ХV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 161, згідно з яким з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 та статті 1312 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню (підпункт 11).

Вказаний Закон набрав чинності 30 вересня 2016 року.

З позовом заявник звернулася у січні 2019 року.

Отже, у цій справі представництво ОСОБА_1 у судах всіх інстанцій може здійснювати виключно адвокат.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи(частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно із частинами першою та другою статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України).

Судами установлено, що позовна заява підписана ОСОБА_4 , який зазначає, що діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 22 серпня 2015 року. Будь-яких доказів, що ОСОБА_4 є адвокатом і уповноважений представляти інтереси ОСОБА_1 саме як адвокат, матеріали справи не містять.

Пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України визначено обов`язок суду постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 не є адвокатом, дійшли обґрунтованого висновку про застосування положень статті 257 ЦПК України і залишення позову без розгляду.

Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 мав право підписувати позовну заяву від імені ОСОБА_1 .

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що дана справа може бути віднесена до категорії малозначних, тому представником позивача може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України установлено обов`язок позивача зазначити у позовній заяві, зокрема, ціну позову, якщо такий підлягає грошовій оцінці.

Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, визначена ОСОБА_1 ціна позову складає 207 000 грн.

Згідно з пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року становить 1 921 грн.

У даній справі ціна позову перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100 грн).

Отже, зазначена справа не є малозначною в силу вимог закону.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом перевірки апеляційного суду та їм дана належна правова оцінка.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Переоцінка доказів та встановлення нових не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції під час касаційного перегляду справи, що визначено статтею 400 ЦПК України.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року колегія суддів відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов