Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 176/2310/17

провадження № 61-3045св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Виробничо-комерційна агрофірма «Солнцево»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року у складі головуючого-судді Крамар О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Виробничо-комерційна агрофірма «Солнцево» (далі - ПП «ВКАФ «Солнцево») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 15 грудня 2014 року працював у ПП «ВКАФ «Солнцево» на посаді землевпорядника, на підставі наказу відповідача № 3-К від 22 липня 2015 року звільнений з займаної посади за згодою сторін. На день звільнення йому була нарахована, проте не виплачена заробітна плата за весь період роботи в розмірі 22 754,83 грн, яку відповідач до теперішнього часу відмовляється виплатити.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ПП «ВКАФ «Солнцево» на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 22 754,83 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 липня 2015 року по день фактичного звернення до суду в розмірі 235 040 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 11 523,05 грн та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди, яка завдана тим, що він протягом семи місяців не отримував заробітну плату, через що відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, був змушений економити на продуктах харчування та одязі, що і змусило його звільнитися.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено й судом не встановлено наявності перед ним заборгованості по заробітній платі на невиплату її при звільненні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, без належного дослідження наданих позивачем доказів та обставин справи. Безпідставно врахували надані відповідачем неналежні докази на підтвердження виплати заробітної плати, а саме видаткові касові ордери, які заповнені не в 2015 році, а упродовж грудня 2017 - січня 2018 років після звернення позивача до суду з даним позовом, що могло бути підтверджено лише висновком судово-технічної експертизи, від проведення якої відповідач навмисно ухилився, проте суд не застосував наслідки такого ухилення, передбачені статтею 109 ЦПК України. Суди попередніх інстанції не врахували, що форма бланків видаткового касового ордеру, які надані відповідачем втратила чинність, й така форма взагалі не могла використовуватися на підприємстві, крім того такі ордери і довідка про доходи містіть суперечливі дані, що свідчить про відсутність належних доказів на підтвердження того, що відповідачем проведено виплату заробітної плати.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

07 травня 2019 року справа № 176/2310/17 надійшла до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що згідно наказу директора ПП «ВКАФ «Солнцево» Гальченко В. В. від 15 грудня 2014 року № 25-к ОСОБА_1 прийнято на посаду землевпорядника з 15 грудня 2014 року на умовах трудового договору, про що здійснено відповідний запис у трудову книжку.

Наказом №3-К від 22 липня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за згодою сторін, на підставі його заяви про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно довідки ПП «ВКАФ «Солнцево» від 11 червня 2015 року, яку було видано позивачу для подання до Пенсійного фонду для перерахунку пенсії, загальна сума доходу, нарахований позивачу за період з січня 2015 року по травень 2015 року складає 22 754,83 грн.

Відповідно до видаткових касових ордерів за період з 15 грудня 2014 року по 22 липня 2015 року ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату в розмірі 22 303,97 грн.

22 липня 2015 року позивачем отримано трудову книжку та з ним здійснено повний розрахунок із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України встановлено, що право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями статті 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальними приписами частини третьої статті 12 ЦПК України та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень КЗпП України та вимог Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника).

На виконання вказаних вимог ПП «ВКАФ «Солнцево» надало видаткові касові ордери форми КО-2 про отримання позивачем заробітної плати від 20 лютого 2015 року, 20 березня 2015 року, 20 квітня 2015 року, 20 травня 2015 року, 22 червня 2015 року та від 22 липня 2015 року, які власноруч підписані ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позивачем своїх вимог про наявність заборгованості із виплати заробітної плати, адже наданих відповідачем доказів про відсутність такої заборгованості ОСОБА_1 не спростував належними і допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що видаткові касові ордери є неналежним доказом, оскільки виготовлені відповідачем вже після його звернення до суду з даним позовом не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції у справі було призначено судово-технічну експертизу з метою встановлення конкретного проміжку часу (місяць, рік) нанесення друкованого на принтері тексту на оригіналах бланків видаткових касових ордерів, підписаних власноруч позивачем., проте згідно повідомлення експерта № 1582/1583-18 надати експертний висновок з вказаного питання неможливо, у зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів. У свою чергу, ПП «ВКАФ «Солнцево» повідомило про неможливість надання додаткових матеріалів для проведення експертизи через те, що друкуючи пристрої, на яких могли бути виготовлені спірні касові ордери утилізовані, у зв`язку з несумісністю з програмним забезпеченням комп`ютерної техніки, яка на теперішній час використовується на підприємстві та фізичним зносом. Така інформація позивачем не спростована, крім того, із заявою до правоохоронних органів щодо фальсифікації документів, він не звертався.

З огляду на наведене на заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_1 про ухилення відповідача від проведення експертизи, оскільки останній не ухилявся, а повідомив про технічну неможливість надання додаткових матеріалів для її проведення.

Інші аргументи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко