Справа № 653/397/19
Провадження № 2/653/593/19
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

01 серпня 2019 року

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.,

за участю секретаря Волвенко А.О.,

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Малецького Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . На даний час у вказаному житловому будинку вона проживає разом зі своєю матір`ю та двома синами. Також, в зазначеному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та її неповнолітні діти: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - родичі позивачки, які ніколи не проживали в зазначеному будинку, так як мали інше житло і проживали в різних населених пунктах. Звернутись до них з проханням виписатись добровільно із її будинку не може, оскільки їх контактів та засобів зв`язку вона не знає. У зв`язку з вищевикладеним, позивачка змушена звернутись до суду, та просить визнати зазначених осіб втративших право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Крім того зазначила, що відповідачі відмовляються добровільно виписатися з її будинку, тому вона вимушена у судовому порядку вирішувати свою проблему.Надати документи, які підтверджують, що неповнолітні набули право власності або право постійного користування іншим житлом, не може, оскільки не спілкується з їх батьками, їх адреси проживання на має. Не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи.

Відповідачі були повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явилися, і від них не надійшло повідомлення про причину неявки та відзиву на позов, суд ухвалив, слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідачів, згідно ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи Малецький Я.М. у судовому засіданні заперечував проти позову, оскільки за даною адресою зареєстровані малолітні діти, інформації щодо їх місця проживання не має. З урахуванням прав неповнолітніх дітей просить в частині позову відносно них відмовити.

Суд, вислухавши позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Відповідно до адресної картки особи та довідки, виданої виконавчим комітетом Щасливцівської сільської ради Генічеського району Херсонської області № 71 від 22 січня 2019 року ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та її неповнолітні діти: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом сільської ради Пуляєвою І.В., ОСОБА_12 та підписаного заступником сільського голови з питань діяльності виконкому ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та її неповнолітні діти: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_1 не проживають.

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час є позивач.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за вищезазначеною адресою не проживають більше року, поважності причини їх відсутності у спірному будинку не встановлено, тому суд приходить до висновку що вони втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог пред`явлених до відповідачів ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , то суд вважає, що у цій частині позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в силу норм діючого законодавства України вважаються малолітніми.

Згідно з частинами 1, 2 та 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що виходячи з зазначених норм законодавства та віку, малолітні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому така підстава для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщення як не проживання без поважних на то причин взагалі не може мати місце.

Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Також, суд ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що виселення малолітніх за відсутності у них іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

А, враховуючи те, що зареєстроване місце проживання неповнолітніх дітей визначається за зареєстрованим місцем проживанням їх батьків, які є відповідачами по справі та доказів того, що батьки набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем знов таки не надано, тому в задоволенні позову в частині визнання цих осіб дітей , що втратили право користування житловим приміщенням слід також відмовити.

Керуючись ст.ст. 29, 319, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 15, 16, 60, 61, 88, 209, 213, 218, 223, 224 ЦПК України, ст.ст. 160, 163 Сімейного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської областіпро визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

В частині позову про визнання ОСОБА_2 яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова