Справа № 177/288/17
Провадження № 2/177/809/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 грудня 2019 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд стягнути ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором KRP0AN20154828 від 26.10.2007, в загальному розмірі 106000 грн., з яких заборгованість за кредитом - 52031,50 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 26233,35 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 4537,44 грн., пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 23197,71 грн. Також просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування пред`явлених вимог вказував, що 26.10.2007 між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого він отримав кредит у 69569,33 грн., який зобов`язався повернути у строк до 24.10.2014.

Умовами договору визначено щомісячний платіж, який складався з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також іншими витратами за кредитним договором.

У разі порушення умов договору, відповідач зобов`язався сплачувати відсотки в подвійному розмірі.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 23.01.2017 мав заборгованість в розмірі 358869,21 грн., з яких позивач просив суд стягнути лише частину - 106000 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути за його відсутності (а.с. 3).

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, надав суду відзив на позов. Не заперечуючи факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів на строк кредитування з 26.10.2007 по 24.10.2014 включно, стверджував про пропуск позивачем строку позовної давності, який просив застосувати. Також вказував на необґрунтоване збільшення позивачем відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Крім цього вказував, що зобов`язання за кредитним договором забезпечувалися договором застави автомобілю DEEWOO Neхіа, XWB 3D31UD7F136442, який він 10.12.2008 передав позивачу для реалізації. Кошти від реалізації повинні бути направлені на погашення заборгованості за договором, про що позивач замовчує. У зв`язку з чим, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій заперечуючи твердження представника відповідача вказував, що автомобіль переданий в заставу дійсно був реалізований, сума отриманих коштів відображена в розрахунку заборгованості. Не заперечував факт зміни розміру процентної ставки за договором, стверджуючи, що вказане передбачено умовами договору. Вважав, що строк звернення до суду дотримано, строк позовної давності не пропущено, оскільки сторони п 5.1 договору визначили дію договору до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Відповідач надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких наполягав на пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки умовами договору визначені обов`язкові щомісячні платежі, а тому строк позовної давності обраховується за кожним платежем окремо. Банк не дотримався процедури зміни відсоткової ставки за кредитним договором, оскільки відповідач жодного повідомлення про збільшення відсоткової ставки не отримував.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. В задоволенні позову просила відмовити, з підстав вказаних у відзиві (а.с. 157).

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши заяви по суті справи, дослідивши доказі подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню зі слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 26.10.2007 між сторонами укладено кредитний договір KRP0AN20154828, за умовами п. 7.1 якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 69569,33 грн., на строк з 26.10.2007 по 24.10.2014 (а.с.24). У вказаному пункті сторони обумовили плату за користування кредитом в розмірі 1,43 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячну винагороду розмірі 0,14 % від суми наданого кредиту. Періодом сплати по договору визначено період з «24» по «28» число кожного місяця, в який має бути сплачений щомісячний платіж в розмірі 1153,72 грн., для погашення заборгованості за кредитом, яка включає заборгованість по кредиту, відсоткам та винагороді (а.с. 24 зворот).

В пункті 4.5. договору сторони обумовили збільшений строк позовної давності тривалістю в 5 років за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди та неустойки (а.с. 24).

Сторонами визнано факт укладення даного договору, отримання відповідачем коштів за кредитним договором, що відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Наслідки невиконання відповідачем умов договору, у вигляді нарахування пені та штрафів, визначені п. 4.1-4.3 договору (а.с. 24).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Договором вчиненим у письмовій формі, відповідно до ст. 207 ЦК України, є правочин зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 -1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд приходить до висновку, що між сторонами існували кредитні правовідносини, відповідно до яких відповідач зобов`язався повернути отриману суму кредиту в строк до 24.10.2014, з обов`язком сплати щомісячних платежів у сумі 1153,72 грн., які включають частину тіла кредиту, відсотки та винагороду. На момент укладення договору сторони обумовили відсоткову ставку за кредитом 1,43 % на місяць, що складає 17,16 % річних.

Після укладення кредитного договору, 09.01.2009 набрав чинності Закону України № 661-VI від 12.12.2008, який доповнив Цивільний кодекс України статтею 1056-1, згідно якої встановлена заборона збільшувати банком в односторонньому порядку процентів, встановлених договором. Умова договору щодо зміни банком процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

З розрахунку заборгованості слідує, що 01.02.2009, тобто вже після набрання чинності вказаною нормою, банк змінив відсоткову ставку збільшивши її до 27,48% річних (а.с. 11-13).

Відповідно до ст. 651, 653 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Пунктом 2.3.1 договору визначено право позивача в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за кредитом при зміні кон`юнктури ринку, за обов`язкового письмового повідомлення позичальника про зміну ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої ставки (а.с. 27 зворот).

Відповідач заперечив факт погодження з ним зміни відсоткової ставки, стверджував, що будь-якого повідомлення банку про зміну відсоткової ставки не отримував, на неї не погоджувався, після зміни відсоткової ставки жодного платежу не здійснював. Позивач доказів у спростування заперечень відповідача не надав.

Беручи до уваги викладене, а саме проведення банком підвищення відсоткової ставки за кредитом, що заборонялося здійснювати в односторонньому порядку, не надання суду будь-яких доказів погодження з відповідачем зміненої відсоткової ставки та надання ним згоди на її збільшення, в тому числі з дотриманням п. 2.3.1 договору, суд приходить до висновку про відсутність у банку законних підстав для нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 27,48%.

Суд вважає, що протягом всього строку кредитування, за відсутності доказів іншого, до спірних правовідносин підлягає застосуванню обумовлена в договорі сторонами відсоткова ставка 17,16 % річних.

Як встановлено судом, сторони обумовили в договорі строк кредитування до 24.10.2014 (п. 7.1 договору) (а.с. 10), а також щомісячні платежі протягом строку кредитування. Відповідно, в межах строку кредитування позивач мав право нараховувати відповідачу щомісячні платежі, а відповідач зобов`язаний їх сплачувати у розмірі та в строк визначений договором. Після закінчення строку кредитування, тобто 24.10.2014 у відповідача припинився обов`язок сплачувати щомісячні платежі, але виник обов`язок повернути всю суму боргу. Після вказаної дати у позивача припинилося право нараховувати відповідачу платежі визначені договором, оскільки строк кредитування закінчився у визначену дату 24.10.2014.

Твердження представника позивача про те, що сторонами визначено строк дії договору до повного виконання сторонами зобов`язань за ним, суд розцінює критично, оскільки визначене твердження не узгоджується з положеннями ст. 252 ЦК України, відповідно до якої строк визначається - роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Аналогічна правова позиція викладена п. 9-27 постанови ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже, позивач мав право нараховувати відсотки, винагороду, неустойку визначені умовами договору кредиту, лише в межах строку кредитування, тобто з 26.10.2007 по 24.10.2014. Після вказаної дати захист прав позивача може здійснюватися відповідно до ст. 625 ЦК України, але такі вимоги перед судом не заявлено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідач ОСОБА_1 не визнаючи позовні вимоги, заявив про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність до вимог про стягнення пені один рік.

Згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Оскільки в п. 4.5 договору сторони погодили позовну давність 5 років, в тому числі до вимог про стягнення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме вказана тривалість строку позовної давності.

Про визнання вказаного факту свідчить відзив відповідача, в якого вказано про пропуск позовної давності за вимогами з 26.10.2007 по 31.01.2012.

З матеріалів справи слідує, що банк звернувся до суду з позовом 21.02.2017 (а.с. 2).

В межах строку позовної давності, з урахуванням строку кредитування (до 24.10.2014), знаходяться вимоги банку за період з 21.02.2012 по 24.10.2014. Вимоги за період з 26.10.2007 по 20.02.2012 знаходяться поза межами строку позовної давності, а тому задоволенню не підлягають.

Як слідує з розрахунку заборгованості, який позивач не заперечив, контрозрахунку не надав, прострочена заборгованість відповідача за тілом кредиту в межах строку позовної давності складає 31874,33 грн., з розрахунку 52031,50 грн. (заборгованість на кінець строку кредитування) 20157,17 грн. (заборгованість поза межами строку позовної давності).

З урахуванням встановленої судом відсоткової ставки за кредитом 1,43 % на місяць, суми заборгованості за кредитом на яку підлягає нарахування відсотків 31874,33 грн., суд приходить до висновку, що за період з 21.02.2012 по 24.10.2014 (32 місяці) позивач мав право нарахувати відсотки за користування кредитом в розмірі 14585,70 грн. (31874,33 грн. х 1,43 %/100% х 32).

Розмір комісії (винагороди) в межах строку кредитування складає 1537,20 грн. (4537,44 грн. на момент закінчення строку кредитування 3000,24 грн. поза межами строку кредитування).

Що стосується позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 23197,71 грн., суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не вказано за який період нарахована вказана сума неустойки, а розрахунок заборгованості не містить розміру пені на момент закінчення строку кредитування (24.10.2014).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Беручи до уваги недоведеність позивачем перед судом розміру пені, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, після 24.10.2008 не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості за кредитом та поточними щомісячними платежами (а.с. 11-13).

Однак судом встановлено, що п. 7.4 договору кредиту сторони обумовили забезпечення виконання зобов`язань відповідача за цим договором, яким виступив автомобіль DEEWOO Neхіа, XWB 3D31UD7F136442 (а.с. 10).

10.12.2008 між сторонами складено акт прийняття в заклад ПриватБанком від ОСОБА_1 вказаного автомобілю, для його передання на реалізацію та направлення отриманих коштів на погашення заборгованості за кредитним договором KRP0AN20154828 від 26.10.2007 (а.с. 63). Як слідує з акта, між сторонами укладався договір застави від 26.10.2007, але він сторонами суду не наданий.

Судом вживалися заходи для витребування від позивача доказів підтвердження факту реалізації автомобіля, вартості отриманих від реалізації коштів та заборгованості на погашення якої вони направлені. Ухвала суду від 17.10.2019 залишена позивачем без виконання. Сам факт реалізації автомобілю та розміру отриманих від реалізації коштів позивач не заперечував, про що зазначив у відповіді на відзив, пославшись на відображення суми коштів отриманих від реалізації в розрахунку заборгованості.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що єдиною сумою погашення заборгованості з 10.12.2008 (передання автомобілю для реалізації) є сума 22500 грн. віднесена банком в рахунок погашення відсотків за користування кредитом. У зв`язку з чим, з урахуванням обґрунтувань позивача вказаних у відповіді на відзив, відсутності будь-яких інших доказів щодо суми від реалізації заставного автомобілю, передання відповідачем автомобілю для реалізації «за ціною можливої реалізації» (а.с. 63), суд приходить до висновку, що саме вказана сума є сумою отриманою від реалізації автомобілю.

Разом з тим, суд не погоджується з позицією банку щодо віднесення вказаної суми на погашення заборгованості за відсотками, оскільки судом встановлено, що розмір відсотків за користування кредитом за період строку кредитування, в межах строку позовної давності, складає 14585,70 грн.

Відповідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Беручи до уваги викладене, виходячи з встановлених судом сум заборгованості, а саме: заборгованості за тілом кредиту 31874,33 грн., заборгованість за відсотками 14585,70 грн. та комісією (винагородою) - 1537,20 грн., суми отриманої від реалізації автомобілю 22500 грн., суд вважає за необхідне віднести суму отриману від реалізації автомобілю на погашення заборгованості за відсотками та винагородою (комісією), а також частково на погашення заборгованості за тілом кредиту на суму 6377,10 грн. (22500 грн. 14585,70 грн. 1537,20 грн. = 6377,10 грн.).

Суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25497,23 грн. (31874,33 грн. 6377,10 грн. залишкова частина коштів від реалізації автомобілю).

Оскільки відповідач передав автомобіль на реалізацію в грудні 2008 року, проведення такої реалізації в більш пізній строк, віднесення вказаних коштів на погашення заборгованості банком лише 27.03.2014, не свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки активні дії відповідача на погашення заборгованості були здійснені ще 10.12.2008 (передача авто на реалізацію).

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 384,80 грн. (25497,23 грн. х 100%/106000 грн. = 24,05 % задоволених вимог; 1600 грн. сплачено судового збору х24,05 %/100 % = 384,80 грн.).

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, ч.2 ст. 247, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кірове Долинського району Кіровоградської області, місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», , МФО 305299, рахунок для погашення заборгованості № 3111, заборгованість за кредитним договором KRP0AN20154828 від 26.10.2007 в загальному розмірі 25497(двадцять п`ять тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 23 копійки, яка є заборгованістю за тілом кредиту.

Позовні вимоги в частині стягнення відсотків, винагороди (комісії) та пені залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кірове Долинського району Кіровоградської області, місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», , МФО 305299, рахунок для погашення заборгованості № 3111, у рахунок відшкодування судових витрат 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 80 копійки.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийнятті постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Суботіна