Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/26524/15-ц

провадження № 61-9755св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року у складі головуючого-судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кулікової С. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») про визнання кредитного договору недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що за умовами кредитного договору № 0317/0808/45-028, укладеного 15 серпня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») банк надав йому кредит в розмірі 46 800 доларів США зі сплатою 12, 5 % річних строком до 15 серпня 2023 року.

Право вимоги за вказаним договором ПАТ «Сведбанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року передало Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк», яке в свою чергу за договором від 15 червня 2012 року передало право вимоги ПАТ «Альфа Банк».

Посилаючись на те, що зазначений кредитний договір не відповідає вимогам статей 4, 6, 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила). Так, при укладанні кредитного договору, та в подальшому його не було проінформовано банком про валютні ризики, які він може понести під час виконання взятого на себе зобов`язання. Крім того, банк не надав йому, як споживачу, в письмовій формі інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Договір на розрахунково-касове обслуговування з ним не підписувався і поточний рахунок не відкривався, а тому банк не виконав вимоги договору у повному обсязі і слід вважати, що кошти були видані за кредитним «гривневим» договором, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 15 серпня 2008 року № 0317/0808/45-028.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні кредитного договору позивачу було надано повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Підписавши кредитний договір позивач підтвердив, що банк надав йому у письмовій формі та у повному обсязі інформацію, передбачену пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, договір містить запис про надання згоди на отримання кредиту на вказаних у договорі умовах дружиною позивача ОСОБА_2 , що свідчить про повну обізнаність позивача з умовами кредитного договору. Позивач був вільним як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування та валюти кредитування.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У лютому 2018 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги на те, що умови кредитного договору суперечать положенням законодавства, не містять орієнтовну сукупну вартість кредиту; банком у порушення вимог пункту 3.8 Правил не повідомлено позичальника про валютні ризики та зміни істотних умов кредитного договору, що свідчить про те, що суди не встановили усіх фактичних обставин справі, які мають значення для правильного вирішення і дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому в квітні 2018 року відзиві, ПАТ «Альфа Банк» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, які на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0317/0808/45-028, за умовами якого позивач отримав кредит в розмірі 46 800 доларів США зі сплатою 12, 5% річних строком до 15 серпня 2023 року.

Вказаний договір укладено за згодою дружини позивача, ОСОБА_2 .

У забезпечення кредитного договору, 15 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, а з ОСОБА_2 договір поруки.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 0317/0808/45-028 від 15 серпня 2008 року.

15 червня 2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги, ПАТ «Дельта Банк» передало право вимоги за кредитним договором від 15 серпня 2008 року № 0317/0808/45-028 ПАТ «Альфа Банк».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами частини першої статті 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів»застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до встановлених у справі обставин спірний договір кредиту підписаний сторонами, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору та протягом його дії не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору кредиту.

Крім того, 23 червня 2009 року ОСОБА_1 подав до банку заяву-анкету про зміну умов діючого кредитного договору та 09 липня 2009 року сторони уклали договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору та уклали договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору від 15 серпня 2008 року № 0317/0808/45-028, що свідчить про повну обізнаність позивача з умовами кредитного договору, які на його вимогу були частково змінені.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 та визнання недійсним кредитного договору, оскільки позивачем не доведено, що під час укладення оспорюваного договору йому не була надана повна інформація щодо кредиту та приховано сукупну вартість кредиту.

Крім того, ураховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що позивач не був позбавлений можливості обрати інші умови кредитування та не укладати спірні правочини.

Доводи ОСОБА_1 наведені в обґрунтування касаційної скарги про те, що умови кредитного договору суперечать положенням законодавства, оскільки не містять орієнтовну сукупну вартість кредиту, а банком у порушення вимог пункту 3.8 Правил не повідомлено позичальника про валютні ризики та зміни істотних умов кредитного договору, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Інші аргументи ОСОБА_1 є аналогічними за змістом доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, тому не потребують додаткового правового аналізу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко