Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/41755/16-ц

провадження № 61-12790св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Флоріда Флекс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у складі головуючого-судді Притули Н. Г. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» (далі - ТОВ «Факторинг Фінанс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Флоріда Флекс» (далі - ТОВ «Флоріда Флекс») про визнання недійсним договору поруки.

Позов мотивовано тим, що 18 липня 2011 року між ним, ТОВ «Факторинг Фінанс» та ТОВ «Флоріда Флекс» укладено договір поруки № 180711/П2, згідно з яким він зобов`язався перед ТОВ «Факторинг Фінанс» відповідати за належне виконання ТОВ «Флоріда Флекс» зобов`язань за договором факторингу від 18 липня 2011 року №180711, предметом якого є здійснення фактором факторингу дебіторської заборгованості (права вимоги) клієнта (ТОВ «Флоріда Флекс») по відношенню до третіх осіб (боржників), зі строком дії до 17 липня 2012 року, дебітором за вказаним договором є Відкрите акціонерне товариство «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» (далі - ВАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла»).

На виконання умов вказаного договору ТОВ «Факторинг Фінанс» здійснило факторингове фінансування ТОВ «Флоріда Флекс» в сумі 500 000,00 грн.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Флоріда Флекс» своїх зобов`язань за договором факторингу, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року з ТОВ «Флоріда Флекс» та ОСОБА_2 стягнуто на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» 1 371 849,86 грн несплаченої уступленої суми грошової вимоги, пені, штрафу та трьох процентів річних, а також 137 974,97 грн простроченої плати за користування факторинговим фінансуванням, пені, штрафу та трьох процентів річних.

В подальшому позивачу стало відомо, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року директора ТОВ «Флоріда Флекс» ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 222 та частиною першою статті 366 КК України та встановлено, що на початку липня 2011 року ОСОБА_3 , повідомивши неправдиву інформацію засновникові ТОВ «Флоріда Флекс» та керівництву ТОВ «Факторинг Фінанс» про співпрацю із ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», у подальшому, а саме 18 липня 2011 року, уклав договір факторингу №180711 із ТОВ «Факторинг Фінанс» з лімітом максимальної заборгованості за факторинговим фінансуванням до 500 000 грн, при цьому надав на підтвердження дебіторської заборгованості підроблені видаткові накладні про отримання товару, виготовленого товариством ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика», які стали підставою для перерахування ТОВ «Факторинг Фінанс» на рахунок ТВО «Флоріда Флекс» коштів у сумі 492 677,93 грн, що не були повернуті, чим завдано майнової шкоди ТОВ «Факторинг Фінанс».

Позивач вважає, що якби ОСОБА_3 , як сторона оспорюваного договору поруки, умисно не повідомив би йому неправдиву інформацію про співпрацю із ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», він не взяв би на себе обов`язки поручителя за договором факторингу від 18 липня 2011 року та не підписав би оспорюваний договір поруки, тому просив визнати недійсним договір поруки від 18 липня 2011 року № 180711/П1, укладений між ним, ТОВ «Факторинг» та ТОВ «Флоріда Флекс» з підстав передбачених статтею 230 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору поруки недійсним, оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про введення позивача в оману при укладенні оспорюваного договору поруки та при погодженні його істотних умов.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року змінено та виключено з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 229 ЦК України. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання договору поруки недійсним, як такого, що вчинений під впливом обману, однак місцевий суд помилково послався в рішення на статтю 229 ЦК України, яка визначає окрему підставу для визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на статтю 229 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суди при оцінці вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року у справі № 761/19279/14-к, як доказу та обставин, що в ньому встановлені, помилково не визнали його належним доказом та не врахували навмисного введення в оману сторін договору поруки керівником ТОВ «Флоріда Флекс» з метою укладення договору факторингу та договору поруки, хоча в ньому є достатньо встановлених фактів та обставин, що підтверджують умисел та обман з боку однієї із сторін правочину по відношенню до інших сторін. Крім того, вказані факти та обставини, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню та є обов`язковими при розгляді цієї справи.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому в травні 2018 року відзиві, ТОВ «Факторинг Фінанс» просить касаційну скаргу, яку вважає безпідставною, залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, які є законними, обґрунтованими та такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, залишити без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 липня 2011 року між ТОВ «Факторинг Фінанс» та ТОВ «Флоріда Флекс» укладений договір факторингу № 180711, предметом якого стало здійснення фактором факторингу дебіторської заборгованості (права вимоги) клієнта по відношенню до третіх осіб (боржників). Строк дії договору до 17 липня 2012 року. Дебітором є ВАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла».

На виконання умов вказаного договору, ТОВ «Факторинг Фінанс» здійснило факторингове фінансування ТОВ «Флоріда Флекс» в сумі 500 000 грн.

У забезпечення виконання зобов`язань 18 липня 2011 року між ТОВ «Флоріда Флекс» в особі директора ОСОБА_3, ТОВ «Факторинг Фінанс» в особі директора Гусєва Д. С. та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №180711/П2, згідно з яким позивач зобов`язався перед ТОВ «Факторинг Фінанс» відповідати за зобов`язаннями по договору факторингу від 18 липня 2011 року № 180711 з повернення кредиту у розмірі 500 000 грн.

У зв`язку із невиконанням ТОВ «Флоріда Флекс» своїх зобов`язань за договором факторингу, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року частково зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року стягнуто солідарно з ТОВ «Флоріда Флекс» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» 1 371 849,86 грн несплаченої відступленої суми грошової вимоги, пені, штрафу та трьох процентів річних, а також 137 974,97 грн простроченої плати за користування факторинговим фінансуванням, пені, штрафу та трьох процентів річних.

Суди також встановили, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року, який набрав законної сили, ОСОБА_3 , який на час укладення оспорюваного договору поруки працював директором ТОВ «Флоріда Флекс», визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 222 та частиною другою статті 366 КК України, а саме, за вчинення шахрайства з фінансовими ресурсами шляхом службового підроблення офіційних документів.

У вказаному вироку зазначено, що ОСОБА_3 повідомив засновникам очолюваного ним товариства та керівництву ТОВ «Факторинг Фінанс» неправдиву інформацію щодо наявності у ТОВ «Флоріда Флекс» права вимоги до ВАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», таким чином, схиливши останніх до укладення договору факторингу № 180711.

Також зазначено, що ОСОБА_3 внесено неправдиві відомості до ряду видаткових накладних про отримання товару ВАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», за період з серпня 2012 року по лютий 2013 року.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилався, як на підставу для визнання договору поруки недійсним, на те, що директор ТОВ «Флоріда Флекс» ОСОБА_3, як сторона оспорюваного правочину, ввів його в оману та повідомив неправдиву інформацію про співпрацю з ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» та на підтвердження дебіторської заборгованості надав підроблені видаткові накладні. При цьому на підтвердження своїх позовних вимог в якості доказу посилався на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України, на яку позивач посилався як на правову підставу позову.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суди встановили, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року не є належним доказом того, що оспорюваний договір поруки був укладений ним під впливом обману, адже цим вироком не встановлено обставин, за яких будь-які особи, зокрема директор ТОВ «Флоріда Флекс» ОСОБА_3 , здійснив дії, направлені на введення позивача в оману при укладенні договору поруки, а відносини між ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» та ТОВ «Флоріда Флекс» на момент укладення договору не ставились під сумнів.

Крім того, судами встановлено, що на момент укладення між сторонами договору поруки, у ТОВ «Флоріда Флекс» були господарські відносини з ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», яке відступило фактору право вимоги за видатковими накладними за 2011 рік, стосовно яких відсутні будь-які відомості щодо їх підроблення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки обставини на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог не підтверджені належними і допустимими доказами. При цьому апеляційним судом правильно змінено рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної часини рішення посилання на статтю 229 ЦК України, оскільки позивач просив визнати договір поруки недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України, а не статтею 229 ЦК України.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, їм надана належна правова оцінка та вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судове рішення першої інстанції в незміненій частині та судове рішення апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко