КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2019 року місто Київ

Справа №757/6282/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Гуля В.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Бортницької В.В., від 06 лютого 2017 року в справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська Енергетична Компанія» ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговська-Харітонова Я.О. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника ОСОБА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого2017 року подання задоволено. Обмежено у праві виїзду за межі України керівника боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська Енергетична Компанія» ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив наведену ухвалу скасувати. Вказав, що судом було неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначав, що судом допущено порушення норм процесуального права, а також неправильно застосовані норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська Енергетична компанія» просив судове рішення скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, викладені у поданні державного виконавця є обґрунтованими та достатніми для його задоволення, при цьому врахував повноту вчинення виконавчих дій та наявність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 листопада 2015 року господарський суд Луганської області видав наказ про примусове виконання рішення господарського суду Луганської області від 29 жовтня 2015 року, яке набрало сили 16 листопада 2015 року, строк пред`явлення наказу до виконання до 16 листопада 2016 року, та стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська Енергетична компанія» на користь приватної компанії з обмеженою відповідальністю «Міллман Лімітед» суму боргу 486098 дол. США, що еквівалентно 104147997,09 грн за курсом НБУ на 28 серпня 2015 року, витрати на судовий збір в сумі 73080 грн та витрати на послуги перекладача в сумі 4306, 88 грн.

11 січня 2016 року виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№ 49770543.

Того ж, дня постанова про відкриття виконавчого провадження була надіслана за адресою боржника товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська Енергетична компанія» ( а.с. 24).

Відповідно до безкоштовного запиту Міністерства Юстиції України станом на листопад 2016 року особою, яка обирається (призначається) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи є ОСОБА_1

05 вересня 2016 року ОСОБА_1 склав повноваження директора ( а.с. 101-106) і на день постановлення судового рішення про задоволення подання державного виконавця керівником боржника не являвся.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи, про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Так, п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Оскільки, станом на день постановлення судового рішення ОСОБА_1 склав повноваження директора підстави для задоволення подання державного виконавця були відсутні.

Тому, колегія суддів вважає, що районним судом судове рішення ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та, відповідно до положень п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, являється підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволені подання про обмеження у праві виїзду за кордон.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення по справі.

У задоволені подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська Енергетична Компанія» ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

В.В. Гуль,

Є.М. Суханова