Провадження № 2/761/515/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

представників учасників: ОСОБА_25, ОСОБА_26,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , та виходячи із положень ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є співвласником допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, зокрема, є співвласником горища (даху) будинку АДРЕСА_2 . У квітні 2017 року позивачу стало відомо, що горище у вказаному будинку поза волею співвласників будинку незаконно вибуло з їхнього володіння.

На колективне звернення співвласників будинку, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила, що горище (даху) будинку АДРЕСА_2 знаходиться у приватній власності, у зв`язку з чим звернулась з листом до Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві з проханням здійснити перевірку набуття права власності на нежитлове приміщення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2003 року, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2002 року та ухвалено нове, яким визнано недійсним інвестиційний контракт № 149 від 11.03.2001 року, укладеного між ДКП по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району у м. Києві за дорученням Печерської РДА м. Києва та ПП «Будстар», зобов`язано повернути право користування горищем будинку АДРЕСА_2 від ПП «Будстар» власникам будинку.

Позивач зазначає, що він як співвласник будинку АДРЕСА_2 після 2003 року жодних правочинів пов`язаних з відчуженням горища даного будинку не вчиняв та згоди іншим на це не давав. Вважає, що нежитлове приміщення вибуло всупереч волі власників до ОСОБА_2 , цивільне право порушене та підлягає захисту.

Тому, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09.01.2019 року, просить витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 горище(дах) будинку АДРЕСА_2 у власність мешканцям даного будинку - співвласникам горища (даху). Скасувати державну реєстрацію права власності № 19278624 за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 391. Визнати за мешканцями будинку право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3

У відзиві на позов відповідачем зазначено, що згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_24 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. за реєстровим номером № 369, ОСОБА_2 на праві власності належить нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . Ні договір купівлі-продажу від 02.03.2017 року, ні договір купівлі-продажу від 07.12.2016 року на підставі якого, ОСОБА_24 відчужував відповідачу приміщення, не визнавались недійсними, а отже ОСОБА_2 є законним власником нежитлового приміщення. Вказує, що позивач повинен довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Крім того, законодавство розмежовує поняття допоміжні приміщення та нежитлові приміщення. У житлових будинках можуть бути як допоміжні приміщення так і нежитлові. Відповідач є власником саме нежитлового приміщення та воно не є приміщенням загального користування.

Відповідач акцентує увагу на тому, що з проектної документації, отриманої з Державного архіву м. Києва, вбачається, що ні до проведення реконструкції буд. АДРЕСА_2 у 1953-1956рр. ні після її звершення, горища у вказаному будинку не існувало. З архівних документів вбачається, що існував мансардний поверх, а не горище.

На думку відповідача, позивачем не надано доказів та не доведено яким чином відповідач порушує права позивача будучи власником саме нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , тому проси відмовити у позові в повному обсязі.

09.01.2019 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій, зокрема, позивач зазначив, що позов подано з тих підстав, що незаконне вибуття спірного приміщення відбулось вже вдруге на підставі начебто наявного біржового контракту та наступних правочинів. Вважає, що спірне приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців, оскільки в ньому розміщенні машинні відділення ліфтів, сміттєві стояки, повітряні вентиляційні камери, опалювальна система будинку в тому числі викид повітря, електрощитові, тепло-комунікації. Крім того вважає, що в справі № 22-1507 судом встановлено і сторонами не заперечувалось, що спірне приміщення є горищем, тому вважає таке рішення преюдиційним для даної справи.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно положень ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених третіх осіб.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Рибак М.А. від 03.07.2017 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою від 26.09.2017 року, за клопотанням позивача, замінено неналежного відповідача ОСОБА_24 на належного ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Рибак М.А. від 06.12.2017 року, задоволено заяву представника позивача ОСОБА_25 про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно, а саме на нежитлові приміщення під АДРЕСА_3 .

26.11.2018 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. від 27.11.2018 року призначено підготовче засідання по цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.10.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Протокольною ухвалою суду від 09.01.2019 року до матеріалів справи долучено заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.03.2017 року (далі - Договір), укладеного ОСОБА_24 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. за реєстровим номером №369 та зареєстрованим приватним нотаріусом Якушевою Є.А. у Державному реєстрі речових прав і нерухоме майно (індексний номер 34110020 від 02.03.2017 року), ОСОБА_2 на праві власності належить нежитлове приміщення АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.123-126).

Дане нежитлове приміщення реєстроване загальною площею 864,8 кв.м. (з яких: площа основного приміщення - 855,3 см., підсобного приміщення - 9,5 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1 (т.1 а.с. 190-191).

Згідно п. 2 Договору на день укладання Договору відчужуване ОСОБА_24 нежитлове приміщення належало йому на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 07.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазурчуком В.В. за реєстровим номером 2975. Згідно витягу за № 75092256 від 07.12.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення зареєстроване 07.12.2016 року приватним нотаріусом Мазурчуком В.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:391, номер запису про право власності: 17872083 (т. 1 а.с.123-126).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

За приписами ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Як зазначено в п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Договір, укладений ОСОБА_24 та ОСОБА_2 від 02.03.2017 року та Договір купівлі-продажу від 07.12.2016 року на підставі якого, ОСОБА_24 відчужував ОСОБА_2 нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , не оспорювались будь-якою заінтересованою особою на сьогоднішній день, та є дійсними, а отже ОСОБА_2 є законним власником житлового приміщення АДРЕСА_3 та на законних підставах володіє, користується та розпоряджається своїм майном.

Позивачем не доведено факту і не надано суду документів на підтвердження того, що попередній власник чи Відповідач незаконно заволодів відповідним майном або правочин з переходу права власності було визнано недійсним у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

В постанові Верховного суду від 12.12.2018 року в справі № 161/9138/16-ц визначено, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Позивач зазначає, що нежитлове приміщення АДРЕСА_3 перебуває у незаконному володінні відповідача, оскільки таке приміщення є горищем будинку, а тому є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 .

Разом з тим, за ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Так, у житлових будинках можуть бути як допоміжні приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, так і нежитлові приміщення, які є самостійним об`єктом рухомого майна та мають окреме, незалежне призначення, а власники даних нежитлових приміщень також є співвласниками даного будинку.

За приписами ч.2 ст.382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, технічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно офіціального тлумачення, що дане в рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02.03.2004 року у справі за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1,10 цього Закону (справа про права співвласників на поміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків.

З витягів архівних справ: № 356 «Проектное задание реконструкции достройки и настройки жил.дома по АДРЕСА_2, июнь 1953», № 357 «Инженерно-геологическое заключение АДРЕСА_2 за 1953г.», № 950 «Техническая документация по строительству и приему в эксплуатацию жилого дома АДРЕСА_2. Начато апрель 1953. Окончено ноябрь 1956», вбачається, що горища у вказаному будинку не існувало, в будинку до реконструкції існував мансардний поверх (т. 2 а.с.235-248).

Судом встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , а відтак дане нежитлове приміщення не є приміщенням загального користування і право спільної сумісної власності у сенсі ч.2 ст. 382 ЦК України та п.2 ст.10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» на нежитлове приміщення у позивача не виникає.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Згідно суті віндикаційного позову, лише власник майна може витребувати його від незаконно володіючої цим майном особи.

Натомість, у даному випадку, позивач не є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , а тому будь-яких підстав для задоволення позовних вимог щодо витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення АДРЕСА_3 немає.

Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності № 19278624 за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, що позивачем не доведено, факту незаконності володіння відповідачем спірного приміщення АДРЕСА_3 та незаконності проведення такої державної реєстрації права власності.

За змістом ст.15 та ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

При цьому, позивач просив визнати за мешканцями будинку по АДРЕСА_3 право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3, що суперечить приписам ст. 13 ЦПК України та не може задовольнятися судом з огляду на те, що такі мешканці з позовом про визнання права власності не звертаються.

Крім того, вимога про визнання права власності не ґрунтується на нормах закону та не може бути задоволена судом, оскільки право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2003 року як таке, що є преюдиційним для цієї справи, оскільки це рішення з іншим предметом та з інших підстав, а також з нього не вбачається, що повернуте горище є тією масандрою, що станом на даний час зареєстрована за відповідачем. Інші доводи позивача про підроблення документів першої реєстрації права власності і незаконності реєстрації масандри за ОСОБА_2 не спростовують законності права набуття її у власність відповідачем у даній справі.

Постановою Верховного суду від 18.02.2019 року в справі № 641/2529/17, роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 11, 207, 208, 317, 319, 328, 334, 638, 655 ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 158, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, суд, -

в и р і ш и в:

відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасуванні державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса проживання АДРЕСА_6 .

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст виготовлено 16.08.2019 року