КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №371/1083/18
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі П`ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарука Андрія Володимировича на рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року (суддя Капшук Л.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів,

встановила:

у серпні 2018р. позивач звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 лютого 2016 року на неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі даного позову і до повноліття дочки ОСОБА_3 , а після досягнення нею повноліття - у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання сина ОСОБА_4 , до його повноліття.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що з 23 листопада 2002 року по 12 травня 2016 рокуперебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею та перебувають на її утриманні.

Зазначала, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 лютого 2016 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 січня 2016 року до повноліття дочки ОСОБА_3 , а після досягнення нею повноліття - у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання сина ОСОБА_4 , до його повноліття.

Позивач стверджувала, що їй відомо, що відповідач неофіційно працює та отримує щомісячно доходи у сумі більше 10 000грн, тому він може сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи зміни законодавства щодо мінімального розміру аліментів, витрати на проїзд дітей до школи та їх розвиток.

Також позивач зазначала, що перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки в селі не має можливості офіційно працевлаштуватися, тому вона інколи працює неофіційно та заробляє не більше 3 000грн на місяць, яких недостатньо для утримання дітей.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року позов задоволено, змінено розмір аліментів, що стягуються за рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 лютого 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на малолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/2 частину всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття кожної, та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гончарук А.В. просить скасувати рішення суду у зв`язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Представник відповідача посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, оскільки відповідач виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частини його доходів, кошти стягуються із заробітної плати, так як він працює на підприємстві «Хутір».

Також, представник відповідача зазначає, що з 2016 року відповідач проживає у с. Степанці Канівського району Черкаської області, у березні 2017р. у нього народилася ще одна дитина у новому шлюбі, про ці обставини було відомо позивачу, однак вона свідомо приховала даний факт від суду та позбавила відповідача можливості надати такі докази суду внаслідок неповідомлення його належним чином про розгляд справи.

Крім того, представник відповідача посилається на те, що судом не було з`ясовано матеріальне становище відповідача та його можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/2 частини від всіх доходів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні, оскільки до апеляційної скарги не надано доказів неможливості відповідача сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі; твердження відповідача щодо сплати ним аліментів є неправдивими, так як з липня 2016 року по лютий 2019 року він аліменти не сплачував та станом на 1 лютого 2019 року мав заборгованість у розмірі 68 440грн 15коп., і лише після її звернення до прокуратури про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за злісну несплату аліментів він майже погасив борг.

Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.190, 191), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Іжака О.І., які просили залишити рішення суду без змін, підтримавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 лютого 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на двох дітей стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 січня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ним

встановлені підстави для збільшення розміру аліментів, так як позивач надала докази погіршення її матеріального стану у зв`язку із додатковими витратами на навчання дітей, а в країні за останні роки погіршилася економічна ситуація, при цьому розмір прожиткового мінімуму на дитину значно збільшився. Також суд вважав, що внесок відповідача на утримання дітей не є вагомим.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції суперечить обставинам справи, наданим позивачем доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надала жодного доказу, як у підтвердження погіршення свого матеріального становища у порівнянні з тим періодом, коли судом приймалося рішення про стягнення аліментів з відповідача, так і у підтвердження покращення матеріального становища відповідача.

Доводи позивача, що зі слів їх спільних з відповідачем знайомих їй відомо, що відповідач має неофіційні значні заробітки, не можуть бути підставою для висновку про наявність підстав для збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, так як не є належними доказами у розумінні статей 77-79 ЦПК України.

Посилання позивача на те, що діти підросли і потребують додаткових витрат на своє утримання, не є підставою для збільшення розміру аліментів у розумінні ст. 192 СК України.

Твердження позивача про те, що діти щодня їздять на навчання у м. Миронівка громадським транспортом, що потребує додаткових витрат на оплату проїзду та свідчить про погіршення її матеріального становища, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як будь-яких доказів розміру витрат, які потребують такі поїздки, позивачем надано не було.

Позивачем суду першої інстанції не надано документів, які свідчать про розмір аліментів, які сплачував відповідач на підставі рішення суду, а відтак висновки суду першої інстанції про те, що внесок відповідача на утримання дітей не є вагомим, не ґрунтується на матеріалах справи.

Приєднана до відзиву на апеляційну скаргу довідка про те, що відповідач з 17 вересня

2018 року працював у філії «Управління будівництва Мінської ТЕЦ-5», не містить інформації про отриману відповідачем заробітну плату, а відтак не є належним доказом у підтвердження покращення його матеріального стану.

Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Законом № 2475-VIII від 03.07.2018 внесені зміни до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», частина 1 якої містить положення, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України, навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Отже, державний виконавець зобов`язаний стягувати з боржника аліменти у розмірі не менше мінімально гарантованого розміру і прийняття для цього окремого судового рішення Закон не вимагає.

Доводи позивача про те, що відповідач з часу ухвалення судового рішення аліменти не сплачував та має значну заборгованість, не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів, так як це не передбачено ст. 192 СК України.

Разом з цим, нормами сімейного законодавства передбачена цивільна відповідальність за прострочення сплати аліментів, тому позивач не позбавлена можливості захистити свої порушені права на своєчасне отримання аліментів у спосіб, визначений законом.

Також позивач не позбавлена можливості вирішити питання про стягнення з відповідача додаткових витрат на дітей у порядку, передбаченому ст. 185 СК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарука Андрія Володимировича задовольнити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк