МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/784/17 Категорія 48
Провадження № 22-ц/812/185/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2018 року, постановлене під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду о 15 год. 38 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що з 25.10.1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають спільну дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею. Шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинилися у 2012 році, і з того часу вони мешкають окремо та перебувають в стані розлучення. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 27.05.2002 р., ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.04.2002 р. № 304. Відповідач не визнає її права на спірну квартиру та вважає, що квартира належить лише йому, так як вона зареєстрована лише на нього. Таким чином, відповідач не тільки категорично відмовляється поділити спірне майно мирним шляхом, а й не надає їй право повноцінно користуватись належною їй частиною квартири. Також, позивачка посилалась на те, що, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. На підставі викладеного, позивачка просила суд поділити між нею та відповідачем ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

В жовтні 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, який в подальшому уточнив та в якому посилався на те, що з 25.10.1997 р. по 03.10.2017 р. він перебував у шлюбі з ОСОБА_1, однак фактично шлюбні відносини між ними були припинені ще з осені 2012 року. На ґрунті неприязних стосунків, він був змушений піти з належної йому квартири та проживати у батьків. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що за час спільного проживання з позивачкою у квітні 2002 року він набув права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Гроші на придбання зазначеного нерухомого майна були отримані ним у жовтні 2001 року у кредит, про що 15.10.2001 р. ним було укладено кредитну угоду № 28. 25 червня 2002 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою було укладено договір застави спірної квартири. Кредитні зобов'язання за кредитною угодою з часу укладання цієї угоди до теперішнього часу несе особисто він. Після отримання кредиту та набуття у 2002 році права власності на квартиру за кошти його батьків було зроблено ремонт у спірній квартирі, де подружжя почало мешкати з 2002 року. Всі кошти, які були витрачені на купівлю спірної квартири були його особистими коштами. Крім цього, ОСОБА_2 посилався на те, що під час шлюбу їх подружжя опікувалось за особою похилого віку, яка мешкала у власній квартирі за адресою АДРЕСА_2. З спільного бюджету подружжя придбавалися продукти харчування для даної особи, та власними силами ним особисто було зроблено ремонт в цій квартирі, тощо. У травні 2014 року позивачка набула права власності на вказану квартиру, внаслідок договору дарування. 03 серпня 2018 року було припинено право власності позивачки на вказану квартиру на підставі її відчуження згідно договору купівлі-продажу. Крім того, 28 березня 2007 року позивачка набула право приватної спільної сумісної власності на частку у квартирі АДРЕСА_3. 1/3 даної квартири належить її матері - ОСОБА_4 У його власності, крім спірної квартири, будь-яка інша власність відсутня. Також, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідно до експертного висновку № 115-055 від 16.02.2018 р., виділити та переобладнати кожному з співвласників відокремлену частину спірної двокімнатної квартири АДРЕСА_1 технічно не є можливим. Загальна вартість квартири становить 763 140 грн., а вартість 1/2 частки квартири складає 381 570 грн. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на Ѕ частку у спірній квартирі АДРЕСА_1 та компенсувати ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частки квартири у розмірі 381 570 грн. Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно задоволено. Судом вирішено припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано сплатити ОСОБА_1, в якості компенсації вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 381 570 грн., які внесено на депозитний рахунок № НОМЕР_1 територіального управління в ДКС України м. Київ ОСОБА_2, згідно платіжних доручень № 1 від 26.10.2018 р., № 2 від 26.10.2018 р.; згідно квитанцій № 28 від 15.05.2018 р., № 126 від 24.10.2017 р.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.10.1997р. Рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєва від 21.09.2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідачу ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності від 27 травня 2002 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.04.2002 р., належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Вказана квартира в цілому складається з двох кімнат, та має загальну площу 69,5 кв. м. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була набута відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою.

Отже, спірне майно було придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач не спростовує того, що спірне майно є спільним майном подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира, право власності на яку було набуто під час спільного проживання та перебування в зареєстрованому шлюбі, є спільною сумісною власністю сторін.

Таким чином, спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними.

25.10.2017 року по справі була призначена будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: 1. Чи є технічна можливість переобладнання квартири АДРЕСА_1? 2. Чи може бути виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - кожному відокремлену частину квартири АДРЕСА_1, з самостійним виходом ?

Згідно Висновку експерта виділення кожному із співвласників відокремленої частини квартири АДРЕСА_1 в натурі, враховуючи планування, поверховість, інженерні комунікації, у складі житлових і підсобних приміщень, регламентованих вимогами ДБН В.2.2-15-2005, що діють, «Житлові будівлі. Основні положення» - технічно не є можливим.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Судом було встановлено, що 28.03.2007 року позивачка згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно набула право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3.

23.05.2014 року згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка за договором дарування набула право приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яку 03.08.2018 року під часу розгляду даної справи, продала.

На будівництво квартири АДРЕСА_1 відповідачем 15.10.2001 року за сприянням Миколаївського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву для сім'ї було отримано цільовий кредит, який до цих пір сплачується ним особисто.

У власності відповідача крім спірної квартири, нерухоме майно не перебуває.

Відповідачем внесена на депозитний рахунок сума у розмірі 381 570 грн. - вартість 1/2 частки квартири, відповідно до Висновку експерта № 115-055 від 16.02.2018 р..

Враховуючи викладене та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що задоволенню підлягає зустрічний позов, оскільки між сторонами склались неприязні стосунки, їх шлюб розірвано, отже спільне володіння та користування майном є неможливим; річ - квартира, відповідно до висновку експерта, є неподільною; 1/2 частка не може бути виділена в натурі; позивачка забезпечена житлом, через що позбавлення її права власності на частку спірної квартири не завдасть їй істотної шкоди, в той час, як відповідач не має іншого житла та ним внесені кошти на компенсацію вартості цієї частки та він продовжує особисто нести витрати на повернення кредиту, за кошти якого вказана квартира була придбана. З огляду на наведене, суд вважав, що первісний позов задоволенню не підлягає.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини. Суд правомірно дійшов висновку, що при вирішенні спору, який виник між сторонами слід застосовувати положення КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, а відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідач звернувся до суду з таким позовом та вніс на депозитний рахунок суду вартість Ѕ ч. спірної квартири у розмірі 381 570 грн.

Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Саме цими нормами права керувався суд при вирішенні спору між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що частка позивачки в спірній квартирі не є незначною, так як квартира складається з 2 кімнат, в одній із яких проживає вона з сином, а інша належить відповідачу, але він в ній не проживає близько семи років, що вона не надавала згоди на отримання грошової компенсації за належну їй частку квартири, що спільне володіння і користування квартирою можливо, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, так як даним обставинам судом була дана належна правова оцінка у сукупності з іншими встановленими судом обставинами у справі.

Так, судом було встановлено, що позивачці належить Ѕ частина спірної квартири, яка складається з 2 кімнат. Приймаючи рішення у справі суд не посилався на те, що частка позивачки в спірній квартирі є незначною. Відповідач згідно тексту зустрічного позову також не обґрунтовував цією обставиною свої позовні вимоги.

Однак, матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира, відповідно до висновку експерта, є неподільною і 1/2 частка не може бути виділена в натурі. Належних та допустимих доказів зворотного з урахуванням положень ч. 2 с. 78 ЦПК України позивачкою суду надано не було.

Також сторонами не заперечується той факт, що відповідач з 2012 року в даній квартирі не проживає. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач посилається на те, що між сторонами склалися такі стосунки, які не дозволяють їм проживати разом, а тому спільне володіння та користування майном для нього є неприйнятним. Саме через це він тривалий час не проживає в спірній квартирі після фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Дані ствердження відповідача позивачкою не спростовані. Вона тільки посилається, що тимчасове їх проживання разом в квартирі з її точки зору можливе до того часу, коли вони дійдуть згоди щодо реального розподілу квартири.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Саме такий правовий висновок містить в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-68.

Тобто, для застосування ст. 365 ЦК України необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, а не всіх їх одночасно, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, що і було зроблено судом під час прийняття рішення у справі.

Доводи апеляційної скарги, що припинення права власності на спірну квартиру завдасть істотної шкоди інтересам позивачки та членів її сім'ї, так як вона не має іншого житла для проживання і можливості для його придбання, а відповідач навпаки має інше житло, придатне для проживання, спростовуються матеріалами справи.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачці на праві власності належить 1/3 частина 2-кімнатної квартири АДРЕСА_3, в якій вона зареєстрована з 01.11.1997р. до теперішнього часу. Інша частина належить її матері ОСОБА_4 Дана квартира була приватизована 01.03.1994р., а 28.03.2007 року право власності на 1/3 частину квартири було зареєстровано за позивачкою.

23.05.2014 року згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка за договором дарування набула право приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яку 03.08.2018 року під часу розгляду даної справи, продала. Згідно пояснень позивачки в апеляційному суді продаж квартири було здійснено за 22000 дол. США. Належних та допустимих доказів того, що таке відчуження квартири здійснено не з метою погіршення своїх житлових умов саме під час розгляду справи, позивачкою суду надано не було.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на наявність у відповідача іншого житла також не підтверджені достатньою кількістю безспірних доказів. Відповідач під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції заперечував наявність у нього на праві власності іншого житла, зазначивши що починаючи з 2012 року він деякий час проживав за місцем своєї роботи, потім в квартирі своєї матері, а з жовтня 2018р. проживає в будинку свого товариша, який є капітаном дальнього плавання та часто відсутній вдома. Дані пояснення не спростовані позивачкою. За такого посилання позивачки на те, що сам факт не проживання відповідача в спірній квартирі тривалий час свідчить про наявність у нього іншого житла придатного для проживання, носить характер припущення. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою було отримано 2 інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно стосовно належного відповідачу майна. В одній із довідок зазначено, що відповідачу на праві власності крім спірної квартири належить також квартира в м. Білопілля Білопільського району Сумської області та в м. Антрацит Луганської області. Однак, дана довідка була отримана за частковим співпаданням. За довідкою, отриманою за індивідуальним податковим номером така нерухомість не зареєстрована за відповідачем.

Згідно роз'яснень, які містяться у абзаці третьому пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року №7, розмір грошової компенсації, яка підлягає присудженню з одного подружжя на користь іншого у разі задоволення вимог про припинення права власності на частку майна з виплатою грошової компенсації цього майна, визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Згідно висновку експертизи ринкова вартість спірної квартири становить 763140грн., а її Ѕ частини - 381570грн. Саме ця сума і була внесена відповідачем на депозит суду. Вартість Ѕ частини квартири сторонами не оскаржується.

За таких обставин суд правомірно дійшов висновку, що задоволенню підлягає зустрічний, а не первісний позов, оскільки між сторонами склались такі стосунки, які унеможливлюють спільне володіння і користування квартирою, квартира є неподільною і сторонам не може бути виділено по Ѕ ч. квартири, позивачка забезпечена житлом, через що позбавлення її права власності на частку спірної квартири не завдасть їй істотної шкоди, в той час, як відповідач не має іншого житла та ним внесені кошти на компенсацію вартості цієї частки.

Доводи апеляційної скарги, з урахуванням викладеного вище, не спростовують зазначених висновків суду.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а отже, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року