Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 352/1589/16-ц

провадження № 61-14601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом (відповідач зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2017 року у складі судді: Хоминець М. М. та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Василишин Л. В., Мелінишин Г. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 1973 року по липень 1998 року. За період шлюбу ними набуто майно - будинковолодіння по АДРЕСА_1 яке є спільною сумісною власністю подружжя.

У 2016 році йому стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 згідно договорів купівлі-продажу від 08 листопада 2012 року зазначене домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1553 га надану для будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель відчужила відповідачу ОСОБА_3 .

Позивач вказував, що будинковолодіння та земельна ділянка належать йому та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а також те, що ОСОБА_2 вважала, що уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання, а не договір купівлі продажу майна

ОСОБА_1 просив визнати недійсними укладені 08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, укладаючи у нотаріуса на користь ОСОБА_3 договори, вважала, що укладає договір довічного утримання, будучи перестарілою та хворою людиною та маючи у власності єдиний житловий будинок та земельну ділянку не могла відчужити їх шляхом укладення договору купівлі-продажу, окрім того будь-яких коштів від ОСОБА_3 за цими договорами не отримувала.

ОСОБА_2 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , укладених між нею та ОСОБА_3 08 листопада 2012 року.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 10 травня 2017 року цивільні справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсним в Ѕ частині домоволодіння АДРЕСА_1 договір купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2525. Визнано недійсним в Ѕ частині земельної ділянки площею 0,1553 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_1 , розташованої по АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2528. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2525. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2528.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1553 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час шлюбу і, незважаючи на розірвання шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а тому розпорядження таким майном повинно здійснюватися за згодою ОСОБА_1 як співвласника даного майна. Тому суд першої інстанції зробив висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та визнання недійсними в Ѕ частині договорів купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_2 при укладенні оспорюваних договорів помилялася щодо правової природи та змісту укладених правочинів, їх наслідків, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала, що укладає саме договори довічного утримання. Також суд зазначив, що у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, на який посилалась ОСОБА_3 , що ініціатором укладення оспорюваних договорів була ОСОБА_2 Оспорювані договори купівлі-продажу не відповідали внутрішній волі ОСОБА_2 , яка, будучи перестарілою і хворою людиною, маючи у власності єдиний житловий будинок і земельну ділянку, погодилась на складання заповіту, а згодом на укладення договорів довічного утримання на користь ОСОБА_3 , а не на відчуження майна на користь ОСОБА_3 шляхом продажу. Свідченням того, що мова йшла саме за договори довічного утримання, які відповідали внутрішній волі позивача, є обставина, яку підтвердила у судовому засіданні сама відповідачка, щодо існування домовленості про те, що позивач залишається проживати у будинку до своєї смерті, а відповідач їй постійно допомагає і поховає. ОСОБА_2 помилилася щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін, договори не прочитала, так як читає погано (може читати лише з лупою), нотаріус не оголошувала їй зміст договорів, договорів їй не надала.

Суд першої інстанції відхилив твердження ОСОБА_3 про пропуск позивачами позовної давності з огляду на те, що ОСОБА_6 лише у жовтні 2016 року стало відомо, що колишня дружина згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу від 08 листопада 2012 року відчужила домоволодіння і присадибну земельну ділянку ОСОБА_3 ; що ОСОБА_2 у 2016 року дізналась про фактичний зміст договорів, що були нею укладені.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Тисменицького районного суду від 02 листопада 2017 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та постановлено у цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними: договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2525; договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1553 га по АДРЕСА_1 від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М., зареєстрованого у реєстрі за № 2528, відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що після розірвання шлюбу у 1998 році ОСОБА_1 не звертався із позовом про поділ майна подружжя. Крім того свідоцтво про право власності на домоволодіння, яке побудоване за час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі видано на ім`я ОСОБА_2 у 2007 році, у 2011 році видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування даного будинковолодіння, проте вказані правовставнолюючі документи позивачем ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не оспорені. Пред`являючи позов про визнання недійсними укладених ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, ОСОБА_1 посилаючись на порушення його прав на вказане нерухоме майно, не пред`явив вимоги про визнання за ним права на частку у спільній сумісній власності колишнього подружжя. При укладенні оспорюваних договорів, ОСОБА_2 засвідчила про те, що домоволодіння та земельна ділянка є її особистою власністю. Тому суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, укладених 08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з тих підстав, що порушено його право як співвласника вказаного нерухомого майна є необґрунтованими.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині вирішення позову ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції зробив висновок, що укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна не відповідали внутрішній волі ОСОБА_2 , оскільки вона не мала наміру відчувати належні їй домоволодіння та земельну ділянку шляхом укладення договорів купівлі-продажу. Ключі від будинку не було передано ОСОБА_3 вона, оформивши право власності на вказаний будинок, фактично ним не володіла та не утримувала його. ОСОБА_2 не пропустила позовну давність, оскільки продовжувала проживати у будинку та користуватися земельною ділянкою які не вибули з її фактичного володіння, а про укладення договорів купівлі-продажу дізналася з позовної заяви її колишнього чоловіка ОСОБА_1 з якою він звернувся у листопаді 2016 року, а тому саме з вказаного часу починається перебіг позовної давності, тобто з часу коли особа довідалася про порушення свого права.

Аргументи учасників справи

У лютому 2018 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 звернулася із касаційною скаргою на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . При цьому посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували статті 229, 628 ЦК України. Суди не викликали нотаріуса для отримання свідчень, не врахували, що у договорах вказано, що їх зміст відповідає волевиявленню сторін. Зазначає, що саме ОСОБА_2 займалася підготовкою необхідних документів, зокрема технічний паспорт на будинок, та надавала їх нотаріусу для укладення договорів. Крім того у червні 2012 року ОСОБА_2 було складено заповіт на користь ОСОБА_3 і цей заповіт ніким не оспорений, що свідчить про наявність хороших відносин між сторонами, тому ОСОБА_3 доглядала за ОСОБА_2 та надавала їй необхідні кошти. У зв`язку із хорошими відносинами між сторонами, ОСОБА_3 після набуття будинку у власність дозволила ОСОБА_2 проживати у ньому. Вказує, що ОСОБА_2 отримала кошти за оспорюваними правочинами, що підтверджується текстом договорів. Особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що ОСОБА_2 підписала два договори, тоді як у разі укладення договору довічного утримання, необхідність підписання двох договорів відсутня.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій оскаржуються у частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. В частині позову ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду, справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого на підставі рішення 21-сесії Стриганецької сільської ради ОСОБА_2 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване 19 червня 2007 року за реєстраційним номером 19277564.

Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданого 10 червня 2011 року на підставі рішення Стриганецької сільської ради від 19 липня 2009 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1553 га, яка розташована у АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до якого ОСОБА_2 (продавець) передала, а ОСОБА_3 (покупець) прийняла у власність належне ОСОБА_2 домоволодіння, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М. та зареєстровано у реєстрі за № 2525.

У пункті 3 цього договору передбачено, що продаж вказаного домоволодіння вчинено за 191 851 грн.

08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_2 (продавець) передала, а ОСОБА_3 (покупець) прийняла у власність належну ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1553 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н. М. та зареєстровано у реєстрі за № 2528.

У пункті 3 цього договору зазначено, що продаж земельної ділянки вчинено за 26 298 грн.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду апеляційної інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У заяві від 08 листопада 2012 року ОСОБА_3 вказувала, що земельну ділянку набуває за особисті кошти, і зміст цієї заяви ОСОБА_2 відомий (Т. 1, а. с. 103).

У висновку експерта про експертну грошову вартість земельної ділянки від 01 листопада 2012 року зазначено, що земельна ділянка знаходить у власності ОСОБА_2 і підлягає продажу (Т. 1, а. с. 102).

У пункті 3 договору купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року № 2525 вказано, що продаж майна вчинено за 191 851 грн, які покупець сплатив, а продавець одержав повністю до підписання цього договору.

У пункті 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року № 2528 вказано, що продаж цей вчинено за 26 298 грн, які покупець сплатив, а продавець одержав повністю до підписання цього договору.

У пункті 9 договору купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року № 2525 сторони довилися, що ОСОБА_2 має право проживання у будинку. Тому посилання судів на те, що після укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 продовжує проживати у спірному будинковолодінні, здійснювати за ним догляд, проводить оплату за надані комунальні послуги з газопостачання та електропостачання, після укладення договору купівлі-продажу будинку встановила на вікнах жалюзі та поміняла вхідні двері, не свідчать про наявність помилки.

Посилання апеляційного суду про те, що кошти у сумі 191 851 грн, зазначені у договорі купівлі-продажу домоволодіння ОСОБА_3 надавала ОСОБА_2 ще до укладення договорів у вигляді придбання необхідних речей для ОСОБА_2 та надання різної необхідної допомоги останній, колегія суддів вважає необґрунтованим, з урахуванням того, що саме така сума коштів вказана як ціна у договорі купівлі-продажу домоволодіння.

За таких обставин, не встановивши, що мала місце помилка щодо природи оспорюваних договорів купівлі-продажу, суди зробили неправильний висновок про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року № 2528 та договору купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року № 2525.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення в частині задоволення позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог в оскарженій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Наталією Михайлівною та зареєстрований у реєстрі за № 2525, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Наталією Михайлівною та зареєстрований у реєстрі за № 2528 скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Наталією Михайлівною та зареєстрований у реєстрі за № 2525, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Наталією Михайлівною та зареєстрований у реєстрі за № 2528.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2017 року та постанова апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук