Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 464/7560/16-ц

провадження № 61-31464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Львівське комунальне підприємство «Під Зуброю»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду Львівської області у складі Борачка М. В. від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., від 23 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Львівське комунальне підприємство «Під Зуброю» (далі - ЛКП «Під Зуброю») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що позивач надає послуги з утримання прибудинкової території та будинку по АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку у квартирі АДРЕСА_1 проживають відповідачі, які неналежним чином здійснюють оплату наданих житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого за період з 01 жовтня 2014 року до 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у сумі 2 836,62 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сихівського районного суду Львівської області від 16 січня 2017 року позов Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛКП «Під Зуброю» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 2 836,62 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ЛКП «Під Зуброю» надавав відповідачам послуги з утримання будинку та прибудинкової території, останні отримали ці послуги, проте не оплачують їх, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з них солідарно.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Сихівського районного суду Львівської області від 16 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутність між сторонами договору про надання вказаного виду послуг не звільняє відповідачів від обов'язку оплатити надані їм позивачем послуги. Відповідачі отримували житлово-комунальні послуги, у встановленому законом порядку не звертались до позивача з актами-претензіями і від надання вказаного виду послуг не відмовлялись, окремих договорів з підрядними організаціями про надання певних видів робіт по утриманню будинку не укладали. Будинок увесь спірний період знаходився на обслуговуванні позивача, нарахування за послуги здійснювалось відповідно до затверджених у встановленому законом порядку тарифів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір на комунальне обслуговування будинку укладався між ЛКП «Під Зуброю» та житлово-будівельним кооперативом № 256 (далі - ЖБК № 256), членами якого є відповідачі, які на загальних зборах кооперативу голосували проти укладення договору про комунальне обслуговування будинку з ЛКП «Під Зуброю», а тому належним відповідачем є саме кооператив як замовник послуг, а не відповідачі як фізичні особи. За таких обставин ЛКП «Під Зуброю» повинно звернутися з позовом до ЖБК № 256 у порядку господарського судочинства.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду, а ухвалою суду від 10 червня 2019 року - призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 06 серпня 2019 року справу повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані і проживають у приватизованій квартирі АДРЕСА_1 .

Вказаний багатоквартирний будинок знаходиться на обслуговуванні в ЛКП «Під Зуброю» на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК № 256 від 05 листопада 2007 року та відповідно до договору про надання послуг з обслуговування багатоквартирного будинку, укладеного 01 березня 2012 року між ЖБК № 256 та ЛКП «Під Зуброю», відповідно до умов якого останнє є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до пункту 1.2 цього договору кінцевими споживачами послуг за цим договором є власники/користувачі помешкань будинку.

Договору про надання житлово-комунальних послуг на підставі затвердженого у встановленому законом порядку типового договору між позивачем та відповідачами укладено не було.

У зв'язку з тим, що відповідачі неналежним чином здійснюють оплату наданих житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 жовтня 2014 року до 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у сумі 2 836,62 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають з таких підстав.

Щодо підставності позовних вимог

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

У частині першій статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та неодноразово підтверджена Великою Палатою Верховного Суду (справи №№ 751/3840/15-ц, 904/7183/17).

Ураховуючи, що відповідачі, яка зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 , споживають послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак здійснюють їх оплату не у повному обсязі, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з них заборгованості з оплати вказаних послуг.

При цьому належними відповідачами у цій справі є саме мешканці квартири АДРЕСА_1 як споживачі послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а тому доводи касаційної скарги щодо неналежного суб'єктного складу є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судами правил юрисдикції

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; у редакції, чинній на час вирішення справи судами) передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Отже, господарські суди вирішували усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, за умови, що такі вимоги не були об'єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а його учасники підпадали під дію статті 1 ГПК України.

Оскільки предметом спору у цій справі є правовідносини щодо порушення відповідачами - фізичними особами зобов'язань щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, отже, цей спір суди підставно вирішували в порядку цивільного судочинства, а тому доводи касаційної скарги щодо порушення судами суб'єктної юрисдикції - безпідставні.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду Львівської області від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта