Справа № 461/2377/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. Провадження № 22-ц/811/1756/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Чижович І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Богачової ОСОБА_3 и ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року в складі судді Стрельбицького В.В. у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ФОП ОСОБА_5 , Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення та скасування державної реєстрації права власності,-

встановила:

У квітні 2018 року позивач Львівська міська рада звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ФОП ОСОБА_5 , Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення та скасування державної реєстрації права власності.

В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що Львівська міська рада є власником нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 , реєстрація права власності проведена 22.03.2004 року на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 року № 222.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.11.2011 року у справі № 5015/6344/11 визнано право власності за ФОП ОСОБА_5 на нежитлові приміщення 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м., приміщення 2 поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м. на АДРЕСА_1 . Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 року рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2011 року скасовано повністю, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Проте, на підставі скасованого рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2018 року в реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.03.2012 року зареєстровано право власності на спірні приміщення за ФОП ОСОБА_5 . Згодом ФОП ОСОБА_5 відчужила спірні приміщення ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2012 року

Оскільки спірне майно вибуло з володіння власника Львівської міської ради поза його волею, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нежитлові приміщення 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_1 та зобов`язано повернути вказане майно за актом приймання передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на нежитлові приміщення 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_1 із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 36310067.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Львівської міської ради суму сплаченого судового збору 3524 гривні 00 копійок.

Рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 , вважає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

В апеляційній скарзі покликається на те, що позивач звернувся до суду з позовом через сім років після того, як спірне майно було відчужено, тобто поза межами позовної давності та не надано жодного аргументу та доводу щодо пропуску ним строку позовної давності.

При цьому, статті 387 та 388 ЦК України не вказують про те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих такими.

В цьому контексті покликається на позицію Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 362/44/17, зазначає, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад поширюється загальна позовна давність, тому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім цього, суд не дослідив доводи апелянта про те, що вибуття спірного майна відбулося з волі позивача, не встановлено дати та підстави такого вибуття, тобто неправильно застосовано до спірних правовідносин норми ЦК України.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Покликається на те, що спірні приміщення були передані ЛМКП «Айсберг» за договором оренди від 05.02.2002. року між підприємством та Управлінням ресурсів Департаменту економічної політики та ресурсів ЛМР, а в подальшому в суборенду ТзОВ «Станіслава».

24.11.2008 року між ФОП ОСОБА_5 та ТзОВ «Станіслава» був укладений договір на виконання робіт, за яким ОСОБА_5 мала зробити відновлювальний ремонт приміщень.

У зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за договором в частині оплати за надані послуги по здійсненню ремонту, ТзОВ «Станіслава» та ОСОБА_5 уклали Акт прийому передачі від 03.10.2011 року, за яким приміщення були передані у володіння останньої.

В подальшому, приміщення відчужені відповідачці.

З врахуванням Положення про Департамент економічної політики та ресурсів вважає, що спірні приміщення вибули з володіння власника з волі Львівської міської ради, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення ст. 388 ЦК України.

Також, звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини в контексті принципів «ефективності судового захисту», «належного урядування», «мирного володіння майном», «справедливого балансу між інтересами особи та суспільства».

Зазначає, що ЛМКП «Айсберг» та Львівська міська рада протягом усього часу володіння відповідачкою майном не зверталися з вимогами про його повернення, що свідчить про їх фактичну згоду із фактом відчуження спірного майна.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

У статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 вказаного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За змістом статті 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Частиною першою статті 60 Закону № 280/97-ВР встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частинами п`ятою, восьмою цієї статті Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що Львівська міська рада є власником будинку на АДРЕСА_1 , загальна площа будинку 1387,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5169042. Державна реєстрація права комунальної власності на цей об`єкт проведена в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.03.2004 року на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 року № 222 (а.с. 7-8).

В матеріалах також наявний поверховий план будівлі, яка знаходиться на проспекті Свободи, 49 АДРЕСА_2 (а.с. 9).

В свою чергу, згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.04.2018 року, відповідач ОСОБА_4 є власником нежитлових приміщень 1-го поверху під інд. XVI, XVII, XVIII площею 15,1 кв.м. та 2-го поверху під ід 5-1, 5-2 площею 18,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Таким чином, наведені обставини дають підстави для висновку про те, що нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 та належать відповідачу ОСОБА_4 не є окремою будівлею, а знаходяться у будинку, що належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

При цьому, відповідач ОСОБА_4 набула у власність спірні нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу № 474 від 05.06.2012 року, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П.

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 24.11.2011 року у справі № 5015/6344/11 задоволено позов ФОП ОСОБА_5 до ТзОВ «Станіслава» про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, зобов`язано ТзОВ «Станіслава» не чинити перешкод в користуванні ФОП ОСОБА_5 нежитловими приміщеннями 1-го поверху , що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_1 .

Визнано право власності за ФОП ОСОБА_5 на нежитлові приміщення 1-го поверху , що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

Відтак, третя особа ФОП ОСОБА_5 , як попередній власник спірних приміщень та продавець таких за договором купівлі продажу відповідачу ОСОБА_4 , набула право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху , що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_2 , на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2011 року.

В подальшому рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2011 року скасоване повністю постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 року і прийнято у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Звертаючись з позовними вимогами Львівська міська рада свої доводи зводила фактично до того, що є власником спірних нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 , а ТзОВ «Станіслава» не було власником спірного майна, тому не могло розпоряджатися ним, спірне майно вибуло з володіння власника Львівської міської ради поза його волею, тому просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 заперечуючи позовні вимоги, як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі зазначає, що 24.11.2008 року між ФОП ОСОБА_5 та ТзОВ «Станіслава» укладено договір № 22 на виконання робіт, за умовами якого ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання на власний ризик і за власні кошти здійснити відновлюваний ремонт приміщень Замовника, які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , а саме, приміщення першого поверху, площею 15,1 кв.м., приміщення другого поверху, площею 18,6 кв.м., тобто стверджує, що ТзОВ «Станіслава» було власником таких приміщень. Оскільки ФОП ОСОБА_5 провела відновлюваний ремонт приміщень, претензій щодо якості та повноти проведених робіт не заявлено, а оплата відповідних робіт проведена не була, Актом приймання-передачі від 03.10.2011 року ФОП ОСОБА_5 та ТзОВ «Станіслава» погодили передачу у власність ФОП ОСОБА_5 спірних нежитлових приміщень, а зобов`язання за договором вважали погашеними. Зареєструвавши право власності на таке майно на підставі судового рішення, ФОП ОСОБА_5 відчужила такі ОСОБА_4 . Звертала увагу, що є добросовісним набувачем та користується майном тривалий час, а позивач пропустив позовну давність на звернення до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що передача приміщень в оренду ЛКП «Айсберг» на підставі наказу управління комунальної власності та договору оренди не свідчить про волю Львівської міської ради на відчуження майна ТзОВ «Станіслава», чи ФОП ОСОБА_5 , чи ОСОБА_4 , а є реалізацією правомочності власника на передачу майна в оренду.

При цьому, рішення щодо продажу спірного об`єкта Львівською міською радою не приймалося, в матеріалах справи таке відсутнє, що відповідачкою не спростовано.

Також суд врахував преюдицію судового рішення Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 року, у якому судом встановлено, що власником нежитлових приміщень 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_1 , є Львівська міська рада, а ТзОВ «Станіслава» не було власником спірного майна, а тому не могло розпоряджатися ним.

Відтак, суд першої інстанції прийшов висновку про захист права власника на витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтями 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 02.09.2015 року висловленій у справі № 6-1168цс15.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна та будь-якого об`єкта нерухомості є державна реєстрація прав на нього.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено, що рішенням Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 року № 222 вирішено затвердити реєстр житлових будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району міста Львова; Львівському міському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію даних будинків згідно реєстру.

У зазначеному Реєстрі будівель, затвердженому цим Рішенням, є і будинок по АДРЕСА_2 , тобто згідно з цим рішенням будинок по АДРЕСА_2 в цілому переданий територіальній громаді м.Львова.

22.03.2004 року зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_2 , загальна площа 1387,7 кв.м., за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно; форма власності комунальна 1/1; підстава виникнення права власності - рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 року № 222.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). До Переліку державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), увійшов, в тому числі, житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991 року № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області» затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено також житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів міста Львова.

05.02.2002 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради (орендодавець) та Львівським міським комунальним підприємством «Айсберг» укладено Договір оренди нерухомого майна № Г-05Б1, згідно якого орендодавець на підставі наказу управління ресурсів від 12.10.2001 року передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛМКП «Айсберг» (балансоутримувач), об`єктом оренди є приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 33,8 кв.м., перший поверх 18,6 кв.м., другий поверх - 15,1 м.кв. Вартість об`єкта оренди 13 195,18 грн. Цільове призначення об`єкта оренди для службових потреб. Згідно Довідки № 61 від 21.01.2001 року балансова вартість нежитлових приміщень , які орендує ЛМКП «Айсберг» на пр. Свободи, 49 - 13 195,18 грн. (а.с. 13-17).

Наказом Управління ресурсів Департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради від 17.04.2002 року № 284-С «Про надання в суборенду орендованих площ на АДРЕСА_1 передбачено, що Управління ресурсів на підставі листів ЛМКП «Айсберг» та ТзОВ «Станіслава» на підставі рішення комісії від 03.04.2002 року протокол № 14 дозволило орендарю ЛМКП «Айсберг», що орендує нежитлові приміщення 1 го поверху площею 18,6 кв.м. та 2го поверху 15,2 кв.м. в АДРЕСА_2 згідно з Договором оренди № Г-0561, передати в суборенду ТзОВ «Станіслава» зазначені нежитлові приміщення строком на три роки.

В свою чергу, згідно листа ЛМКП по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» від 30.10.2017 року повідомило, що договору суборенди нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 , укладеного з ЛМКП «Айсберг» та ТзОВ «Станіслава» не виявлено. Балансова вартість будинку АДРЕСА_2 становить 2 636 022,84 грн. (а.с. 10).

Таким чином, колегія суддів констатує те, що в матеріалах справи відсутні докази набуття ТзОВ «Станіслава» спірних приміщень саме у власність, відтак і правомочностей розпорядження спірним нерухомим майном, які можуть належати лише власнику.

При цьому, з 2004 року за територіальною громадою міста Львова було визнано та зареєстровано право власності (комунальної) на спірні нерухомі приміщення по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, згідно із п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень про відчуження відповідно до закону комунального майна.

Враховуючи наведене, виключно за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні Львівської міської ради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном.

При цьому, власник спірного приміщення Львівська міська рада згоди на відчудження спірних приміщень не надавала, не видавалося відповідне розпорядження і не реєструвалося реєстраційне посвідчення.

Передача приміщень в оренду ЛКП «Айсберг» на підставі наказу управління комунальної власності та договору оренди не свідчить про волю Львівської міської ради на відчуження майна ТзОВ «Станіслава», чи ФОП ОСОБА_5 , чи ОСОБА_4 , а є реалізацією правомочності власника на передачу майна в оренду, що свідчить про можливість власника витребувати належне йому майно з чужого незаконного володіння.

Крім цього, відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183 цс 18) відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Суд першої інстанції встановивши, що спірні нежитлові приміщення належать територіальній громаді м. Львова, яка свою волю на їх вибуття, зокрема, у зв`язку із отриманням первинного правовстановлюючого документа та права власності на такі ФОП ОСОБА_5 не давала, прийшов вірного висновку про обґрунтованість позову про витребування цього нерухомого майна від останнього його набувача, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

За ч. 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на нежитлові приміщення 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 36310067) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №36310067 є також обґрунтованою.

Щодо доводів апелянта про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого суду про те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, а відтак положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

Зокрема, статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Вирішуючи виключну правову проблему Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі № 362/44/17 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

В свою чергу, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Про застосування наслідків спливу позовної давності представником відповідача ОСОБА_2 зроблено заяву у відзиві на позов від 14.08.2018 року.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Таким чином, Львівська міська рада могла дізнатися про порушення своїх прав з приводу незаконного продажу спірного майна, відповідно, пред`явити позов у порядку віндикації в залежності від того, хто є останнім власником спірного майна, з моменту ухвалення Львівським апеляційним господарським судом постанови від 27.02.2018 року, якою скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2011 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ФОП ОСОБА_5 до ТзОВ «Станіслава» про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, зобов`язання ТзОВ «Станіслава» не чинити перешкод в користуванні ФОП ОСОБА_5 нежитловими приміщеннями 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_1 , а також про визнання права власності за ФОП ОСОБА_5 на нежитлові приміщення 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на АДРЕСА_1 .

Отже, звернувшись із позовом по даній справі у квітні 2018 року позивачем Львівською міською радою строк позовної давності не пропущено.

Незважаючи на висновок суду першої інстанції про те, щоположення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України не застосовується, з врахуванням встановлених апеляційним судом обставин про початок перебігу позовної давності, відсутні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності, відтак апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу предс ОСОБА_6 ОСОБА_7 и ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк