Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 0417/17747/2012

провадження № 61-49079св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В. від 22 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства«Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби у розмірі 14 481,51 доларів США із сплатою 11,04 % річних на строк до 25 листопада 2014 року.

Цього самого дня на забезпечення виконання указаного кредитного договору між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту.

20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 відповідно до умов якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою зазначеною у додатку 1 до договору поруки та становить 10 000,00 грн.

Позичальник, як і поручителі, зобов`язання за кредитним договором і договорами поруки належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували,у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 17 грудня 2012 року становить 14 181,90 доларів США, з яких тіло кредиту 7 586,61 доларів США, проценти - 2 124,79 доларів США, пеня - 3 765,38 доларів США, та штрафи: процентна складова 673,84 долари США і фіксована частина 31,28 долари США.

У зв`язку з вищевикладеним та посилаючись на частину другу статті 1050 ЦК України та умови кредитного договору, який передбачає право банку у випадку прострочення платежів вимагати дострокового повернення кредиту у сумі встановленій банком, останній просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 930,34 доларів США, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ПАТ «Акцент-Банк» солідарно на його користь 10 000,00 грн та судові витрати.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2017 року провадження у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором у частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» закрито.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2013 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2007 року у розмірі 103 355,90 грн, що становить 12 930,34 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі - 6 335,05 доларів США, заборгованість за процентами - 2 124,79 доларів США, пеня у розмірі 3 765,38 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,28 доларів США, штраф (процентна складова) - 673,84 доларів США. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь АТ КБ «ПриватБанк» 10 000, 00 грн.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2014 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2013 року скасовано. Справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» залишена без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2017 року клопотання ОСОБА_1 про направлення справи для розгляду за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено.

Справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Останнім рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2018 року у складі судді Дубановської І. Д. у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» є необґрунтованими, оскільки позивач не довів належними та допустими доказами позовних вимог, не надав суду доказів щодо вартості реалізації предмета застави у вигляді автомобіля CHERY Jaggi, що у свою чергу унеможливлює встановлення розміру загального боргу за кредитним договором.

Наявність в матеріалах справи платіжного доручення від 08 квітня 2010 року не є доказом того, що автомобіль був реалізований саме за вказаною банком ціною - 33 000,00 грн, оскільки в справі відсутні інші докази (договір купівлі-продажу тощо).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2018 року скасовано.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 000,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 759,47 доларів США, з яких тіло кредиту - 6 764,02 доларів США, проценти - 995,45 доларів США, пеня у розмірі 58 184,62 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов банку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, у встановлений термін відповідно до умов договору.

Встановивши, що позичальник та поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки у розмірі, строки та на умовах, що передбачені вказаними договорами, права банка були порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості солідарно з боржника та поручителя у розмірі 10 000,00 грн, оскільки розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою зазначеною у додатку 1 до договору поруки.

Стягуючи заборгованість за кредитним договором із ОСОБА_1 суд визначив загальний розмір заборгованості щодо тіла кредиту та процентів в межах загального строку позовної давності, який обрахований із грудня 2009 року, а щодо пені - у межах річного строку, оскільки позов подано у грудні 2012 року.

Оскільки штраф та пеня є одним види цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення суперечить положенню статті 61 Конституції України, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів.

Розмір кредитної заборгованості, наданий банком, є вірним, відповідачами не спростований та відповідає положенням законодавства, умовам кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано цивільну справу № 0417/17747/2012 з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки змісту кредитного договору та не перевірив умови щодо виконання ним окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), та, виходячи з цього не врахував, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язання за кредитним договором строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Останній платіж ним було здійснено 26 березня 2009 року, оплачувати проценти за користування кредитом перестав з 22 грудня 2008 року, а банк звернувся з позовом до суду у грудні 2012 року. Таким чином, поруку припинено у частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. При цьому, жодної вимоги банком поручителю ОСОБА_2 не відправлялося, та нею не отримувалося.

Розрахунок заборгованості виконаний не у відповідності до умов договору та положень законодавства.

Крім того, 14 серпня 2009 року він передав банку заставне майно - автомобіль Cherry jaggi для подальшого продажу з метою погашення кредитної заборгованості. Банк не вказав коли та за яку ціну було реалізовано заставний автомобіль.

Отже, отримавши у рахунок погашення заборгованості автомобіль банк змінив умови кредитного договору, а саме строк виконання указанного кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, не дослідив того, що починаючи з 01 листопада 2008 року банк неправомірно нараховував відсотки за користування кредитом у збільшеному розмірі, а саме 13, 08 % річних, а в кредитному договорі встановлено 11,04 % річних.

Апеляційний суд, стягуючи солідарно заборгованість із нього та ОСОБА_2 у розмірі 10 000,00 грн помилково взяв до уваги договір поруки укладений 20 жовтня 2010 року № 167 між банком та ПАТ «Акцент-Банк», відповідно до умов якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою зазначеною у додатку 1 до договору поруки та становить 10 000,00 грн, а не договір поруки укладений 26 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_2 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що рішення апеляційного суду є законними і обґрунтованими, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд апеляційної інстанції вірно стягнув заборгованість. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Доводи касаційної скарги про те, що стягуючи солідарно заборгованість із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі 10 000,00 грн суд апеляційної інстанції помилково взяв до уваги договір поруки укладений 20 жовтня 2010 року № 167 між банком та ПАТ «Акцент-Банк», відповідно до умов якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою зазначеною у додатку 1 до договору поруки та становить 10 000,00 грн, не є підставою для скасування законно судового рішення, оскільки у договорі поруки укладеного між банком та ОСОБА_2 зазначено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту, кінцевий термін повернення кредиту - 25 листопада 2014 року, а отже порука припинилася 25 листопада 2019 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби у розмірі 14 481,51 доларів США із сплатою 11,04 % річних на строк до 25 листопада 2014 року (а.с. 11-13, т. 1).

Щомісячний платіж складає 176,72 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Періодом сплати встановлено з 20 по 25 число кожного місяця. (п. 7.1 Кредитного договору).

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає застава автомобіля CHERY Jaggi, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором (а.с. 13, т. 1).

26 листопада 2007 року на забезпечення виконання указаного кредитного договору між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту, у тому обсязі, що й ОСОБА_1 (а.с. 14, т. 1).

20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ПАТ «Акцент-Банк» зобов`язалося відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту у розмірі 10 000,00 грн (а.с. 8-9, т.1).

Станом 17 грудня 2012 року заборгованість ОСОБА_1 становить 14 181,90 доларів США, з яких тіло кредиту 7 586,61 доларів США, проценти - 2 124,79 доларів США, пеня - 3 765,38 доларів США, та штрафи: процентна складова 673,84 долари США і фіксована частина 31,28 долари США.

Договір купівлі-продажу № 50 автомобіля CHERY Jaggi від 22 листопада 2007 року, укладений між продавцем ТОВ «СІ ЕЙ АВТОМОТІВ» та покупцем ОСОБА_1 на підставі та умовах кредитного договору, за яким кредит надається шляхом перерахування банком суми кредиту на поточний рахунок продавця (а.с. 222-228, т.1).

Договір застави рухомого майна № K2V4A001633575 від 26 листопада 2007 року (п. 36 цього договору), укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (а.с. 238-242, т.1).

Згідно з витягу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна за № 47948548 від 25 вересня 2015 року, вказаний предмет застави не був зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 209, т.1).

Позичальник своєчасно сплачував банку кредитні кошти з часу укладення договору, що вбачається з особового рахунку позичальника (а.с.115 -116, т.1) та перестав сплачувати кредитні кошти з 26 березня 2009 року по тілу кредиту та з 22 грудня 2008 року по відсоткам за користування кредитом. Позичальником сплачено банку в рахунок погашення кредиту 2 802,16 доларів США.

Автомобіль ОСОБА_1 був реалізований АТ КБ «ПриватБанк» за 33 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 08 квітня 2010 року на погашення конфіскату (а.с.188, т.1) та вказані кошти були спрямовані на погашення кредитної заборгованості у порядку, передбаченому п. 3.2 кредитного договору від 26 листопада 2007 року, що підтверджується платіжними дорученнями в кількості 5 штук, в яких зазначено призначення платежу - погашення боргу за кредитним договором від 26 листопада 2007 року (а.с. 190-191, т.1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чипорушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на якісторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, не дослідив того, що починаючи з 01 листопада 2008 року банк нараховує відсотки за користування кредитом у збільшеному розмірі, а саме 13, 08 % річних, а в кредитному договорі встановлено 11,04 % річних.

Дія кредитного договору встановлена до 25 листопада 2014 року.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором банк прийняв автомобіль CHERY Jaggi.

Автомобіль ОСОБА_1 був реалізований АТ КБ «ПриватБанк» за 33 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 08 квітня 2010 року на погашення конфіскату та вказані кошти були спрямовані на погашення кредитної заборгованості у порядку, передбаченому п. 3.2 кредитного договору від 26 листопада 2007 року, що підтверджується платіжними дорученнями в кількості 5 штук, в яких зазначено призначення платежу - погашення боргу за кредитним договором від 26 листопада 2007 року.

Отже, отримавши у рахунок погашення заборгованості автомобіль банк змінив умови кредитного договору, а саме строк виконання указанного кредитного договору.

Після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а тому нарахування та стягнення з боржника відсотків за користування кредитним договором є неправомірними.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 564/2199/15-ц, провадження № 61 - 2404 св 18).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Таких вимог банком заявлено не було.

Зазначене відповідає висновкам щодо застосування Великою Палатою Верховного Суду відповідних норм права, викладеним у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Проте апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, не надав належну правову оцінку зміні умов кредитного договору з моменту отримання автомобіля з метою погашення заборгованості, не встановив чи є змінений строк виконання основного зобов`язання, передчасно стягнувши заборгованість, нарахованої станом на грудень 2012 року.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 червня 2018 року справа № 408/8040/12 (провадження № 14-145 цс 18), від 03 липня 2019 року справа № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219 цс 19).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 7.1. кредитного договору передбачено, що в період сплати з 20 по 25 число кожного місяцяпозичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у розмір 176,72 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

ОСОБА_1 як позичальник, зобов`язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 25 листопада 2014 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Апеляційний суд, стягуючи солідарно заборгованість із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі 10 000,00 грн помилково взяв до уваги договір поруки № 167 укладений 20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк», а не договір поруки укладений 26 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_2 , де й поручителя передбачена не субсидіарна, а солідарна відповідальність.

Отже, апеляційний суд належним чином не встановив зазначених обставин справи та не перевірив доводи ОСОБА_1 щодо строків пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум у разі неналежного виконання боржником зобов`язань по сплаті щомісячних платежів за кредитним договором.

Апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема положення частини четвертої статті 559 ЦК України, не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, не з`ясував, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, не визначив за якими платежами порука припинилась, а за якими зберегла чинність.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, не встановив обсяг відповідальності поручителя та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову банку.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то оскаржуване рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець