Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 487/6896/15-ц

провадження № 61-10581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - прокурор міста Миколаєва в інтересах держави Україна,

відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави Україна та ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Козаченка В. І., Темнікової В. І.,Царюк Л. М.,

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

31 серпня 2015 року прокурор міста Миколаєва в інтересах держави Україна звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними і скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 (пункти 34,34.1 розділу 4) затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 697 кв. м. за рахунок земель товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення 01 грудня 2009 року ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, яку він 07 квітня 2011 року продав ОСОБА_2

05 серпня 2011 року ОСОБА_2 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку.

У квітні 2015 року під час здійснення прокурорської перевірки встановлено, що проєкт відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку ОСОБА_1 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності рекреаційного призначення та знаходиться в межах зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, яка належить до водних об`єктів загальнодержавного значення.

Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/18, передбачено, що земельні ділянки № № 9-44, розташовані на провулку Польотному, віднесені до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення, які не можуть передаватися у власність громадян для здійснення будівництва.

Відповідно до Правил використання та забудови території міста Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, спірна земельна ділянка, належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та до зони туристично-рекреаційного комплексу.

Уточнивши вимоги, прокурор просив:

- визнати причини пропуску строку для звернення до суду із позовом поважними та поновити його,

- визнати незаконними та скасувати пункти 34, 34.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині затвердження проєкту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 697 кв. м на АДРЕСА_1 ,

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 01 грудня 2009 року серії ЯИ № 140138, виданий ОСОБА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 97,

- витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 697 кв. м на АДРЕСА_1 з грошовою оцінкою 272 248 грн 20 коп. у комунальну власність.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 травня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07 квітня 2011 року за реєстровим номером 980, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 05 серпня 2011 року серії ЯЛ № 627915, виданого ОСОБА_2. , закрито у зв`язку з прийняттям відмови прокурора від позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2016 року у задоволенні позову прокурора міста Миколаєва в інтересах держави Україна відмовлено.

Суд установив факт незаконної передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду, належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та туристично-рекреаційного комплексу.

Зокрема, суд указав, що спірна земельна ділянка розташована на відстані щонайменше 3,6 метрів та найбільше 35,7 метрів від урізу води Бузького лиману, тобто є прибережною захисною смугою, у зв`язку з чим її неправомірно передано у власність ОСОБА_5 , для індивідуального будівництва.

Однак урахувавши заяву представника ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

При цьому суд зазначив, що прокуратурі з 2009 року було достовірно відомо про передачу спірної земельної ділянки, оскільки її представник був присутній на засіданні сесії під час прийняття оскаржуваного рішення.

Позов поданий 31 серпня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, за відсутності поважних причин.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову прокурора міста Миколаєва в інтересах держави Україна.

Визнано незаконним і скасовано пункти 34, 34.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині затвердження проєкту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 697 кв. м на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 01 грудня 2009 року серії ЯИ № 140138, виданий ОСОБА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 97.

Витребувано в ОСОБА_2 земельну ділянку площею 697 кв. м на АДРЕСА_1 і повернути її державі.

Стягнуто з Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в дохід держави по 1 427 грн 17 коп. із кожного судового збору.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про незаконність передачі земельної ділянки водного фонду у приватну власність для індивідуального будівництва.

Разом із тим апеляційний суд вказав, що прокурор не пропустив позовну давність, оскільки про наявні порушення прокуратурі стало відомо лише у квітні 2015 року після проведеної перевірки дотримання Миколаївською міською радою земельного законодавства.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що прокуратура не отримувала оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим доводи відповідача про те, що працівник прокуратури був присутній на засіданні міської ради під час прийняття цього рішення, не свідчать про пропуск позовної давності.

Короткий зміст касаційних скарг

У жовтні 2016 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 надійшла касаційна скарга, у якій вони, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Крім того, у листопаді 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга заступника прокурора Миколаївської області, у якій він, мотивуючи вимоги процесуального права, просить змінити рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат, стягнути з відповідачів на користь прокуратури судовий збір у розмірі 1 623 грн 04 коп.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано її з суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області.

Справу № 487/6896/15-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

Заявники вважають помилковим висновок апеляційного суду про те, що позовна давність у даному спорі повинна обчислюватися з моменту проведення перевірки дотримання Миколаївською міською радою земельного законодавства.

Прокурор був обізнаний про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_6 ще з 2009 року.

Здійснення перевірки законності рішення органу місцевого самоврядування через 6 років після його прийняття свідчить про порушення прокурором пункту 7 частини першої статті 15 Закону України «Про прокуратуру» та наказу Генерального прокурора України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 18 жовтня 2010 року № 3гн.

Крім того, відповідно до змісту уточненої позовної заяви прокурор просив витребувати земельну ділянку у комунальну власність, тобто на користь Миколаївської міської ради. У зв`язку з цим апеляційний суд неправильно вказав, що прокурор діє в інтересах держави.

Доводи касаційної скарги прокурора

Прокурор не погоджується з розподілом судових витрат, проведеним апеляційним судом.

Посилається на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції прокурор сплатив судовий збір у сумі 551 грн 20 коп., а за подачу апеляційної скарги - у розмірі 1 071 грн 84 коп.

Разом із тим апеляційний суд помилково стягнув судовий збір у розмірі 1 623 грн 04 коп. із відповідачів у дохід держави.

Короткий зміст заперечення

Від заступника прокурора Миколаївської області надійшло заперечення, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3 відхилити, а рішення апеляційного суду в частині позовних вимог залишити без змін.

Обставини справи

Суди встановили, що 04 вересня 2009 року Миколаївська міська рада прийняла рішення № 36/61 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району міста Миколаєва».

Відповідно до пунктів 34, 34.1 розділу 4 вказаного рішення затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 697 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 ; надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 697 кв. м для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за зазначеною адресою.

На підставі цього рішення 29 жовтня 2009 року ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140138.

07 квітня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

06 червня 2011 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 627915.

У листі управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27 квітня 2015 року № 17-1954 зазначено, що згідно з генеральним планом міста Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 24 листопада 2986 року № 403 земельні ділянки на АДРЕСА_1 належали до території спеціального призначення, території зелених насаджень загального користування та території пляжів, водних просторів.

Згідно з Правилами використання та забудови території міста Миколаєва, затвердженими рішенням міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41 земельні ділянки на АДРЕСА_1 належали до зони ландшафтно-рекреаційної загальноміського значення та до зони туристично-рекреаційного комплексу.

Відповідно до генерального плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням міської ради від 18 червня 2009 року № 35/18, земельні ділянки на АДРЕСА_1 віднесені до території зелених насаджень загального користування та до території зелених насаджень спеціального призначення.

Спірна земельна ділянка розташована на відстані щонайменше 3,6 м та найбільше 35, 7 метрів від урізу води Бузького лиману, тобто належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою.

При розгляді справи у суді першої інстанції представник ОСОБА_2 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналогічні положення містяться і в статті 263 ЦПК України.

Указаним вимогам оскаржене судове рішення відповідає не в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної смуги Бузького лиману, належить до водного фонду, її цільове призначення не було змінене в установленому законом порядку, що свідчить про незаконність її передачі у власність ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вказав, що прокурор не пропустив позовну давність, оскільки про наявні порушення прокуратурі стало відомо лише у квітні 2015 року після проведеної перевірки дотримання Миколаївською міською радою земельного законодавства.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що прокуратура не отримувала оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим доводи відповідача про те, що працівник прокуратури був присутній на засіданні міської ради під час прийняття цього рішення, не свідчать про пропуск позовної давності.

Колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим вважає за необхідне змінити оскаржене рішення з огляду на наступне.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).

До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України; тут і далі - у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).

Відповідно до частини другої статті 52 ЗК України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (частина п`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Установивши, що спірна земельна ділянка розташована на відстані щонайменше 3,6 м та найбільше 35, 7 метрів від урізу води Бузького лиману, тобто належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Разом із тим помилковими є посилання апеляційного суду на норми статей 256, 257, 261 та 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) міститься висновок про те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу та частину другу статті 52 ЗК України.

У зв`язку з наведеним рішення апеляційного суду підлягає зміні.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що прокурор не мав повноважень звертатися до суду з даним позовом.

Подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи, зокрема, рішення Миколаївської міської ради, на підставі якого ОСОБА_1 безоплатно набув у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні зеленої зони загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва, та у збереженні прибережної захисної смуги Бузького лиману, і згідно з абзацом другим частини другої статті 45 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання позову), набув статус позивача.

Щодо доводів касаційної скарги заступника прокурора Миколаївської області

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

31 серпня 2105 року заступник прокурора звернувся до суду з даним позовом, у якому заявив три вимоги немайнового характеру (визнання частково недійсним рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 ) та одну вимогу майнового характеру; у подальшому від двох вимог немайнового характеру (визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 ) відмовився.

На момент подання позову прокурор був звільнений від сплати судового збору.

Згідно з частиною третьою статті 88 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Розмір судового збору за розгляд позовної заяви у даному випадку становив: 243 грн 60 коп. (за вимогу немайнового характеру) + 2 722 грн 48 коп. (за вимогу майнового характеру) = 2 966 грн 08 коп.

12 лютого 2016 року прокурор збільшив позовні вимоги, заявив нову позовну вимогу немайнового характеру про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 .

З урахуванням підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 2 та частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент подання заяви про збільшення позовних вимог) розмір судового збору за подання прокурором заяви про збільшення позовних вимог становив 1 378 грн.

Таким чином, загальний розмір судового збору, який мав бути сплачений за розгляд позову зі збільшеними позовними вимогами, становив 4 344 грн 08 коп.

Розмір судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги - 04 липня 2016 року) становив: 4 344 грн 08 коп. * 110 % = 4 778 грн 49 коп.

Загальна сума судового збору за розгляд позовної заяви з урахуванням збільшених позовних вимог та апеляційної скарги становить 9 122 грн 57 коп.

Прокурором сплачено судовий збір у суді першої інстанції в розмірі 551 грн 20 коп. та в суді апеляційної інстанції - 1 071 грн 84 коп., а всього - 1 623 грн 04 коп.

З огляду на наведене на користь прокуратури Миколаївської області з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради підлягає стягненню судовий збір по 541 грн 01 коп. із кожного; на користь держави - по 2 499 грн 84 коп. із кожного.

Висновок за наслідками розгляду касаційних скарг

Касаційна скарга ОСОБА_2 та її представника підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга заступника прокурора Миколаївської області - задоволенню, рішення апеляційного суду - зміні.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави Україна задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року змінити в мотивувальній частині, в частині розподілу судових витрат та абзац п`ятий резолютивної частини рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року викласти в такій редакції:

«Зобов`язати ОСОБА_2 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 697 кв. м на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :12:004:0020.».

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір у розмірі по 541 гривень 01 копійок із кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради на користь держави судовий збір по 2 499 грн 84 коп. із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська В. І. Журавель В. М. Коротун В. І. Крат В. П. Курило