Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 359/8131/16-ц

провадження № 61-26731 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Луценко Ігор Олександрович;

третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Віценко Валерія Олександрівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В. О., про визнання договорів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та повернення сторін у первісний стан.

Позовна заява мотивована тим, що на виконанні відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області (далі - ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області) перебуває виконавчий лист № 2-2622 від 10 вересня 2003 року, виданий Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але неменше 1/2 неоподатковуваного мінімуму громадян на дитину, до її повноліття. Розмір заборгованості за виконавчим листом з 04 вересня 2003 року по 01 жовтня 2011 року становить 242 562,21 грн, яка відповідачем ОСОБА_3 не погашена.

Зазначала, що з метою своєчасного виконання вказаного судового рішення 03 жовтня 2011 року старшим державним виконавцем Гой Я. П. винесено постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження, якою накладено арешт на автомобіль марки «Ford Tranzit» та причеп до легкового автомобіля. Разом з тим, проведення оцінки вказаного майна та його реалізація на прилюдних торгах унеможливилася через відсутність ключів, які відповідач мав передати державному виконавцю.

Крім того, старшим державним виконавцем Гой Я. П. 10 лютого 2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження щодо земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Вказувала, що 06 жовтня 2016 року вона звернулась до ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області із запитом про примусове виконання виконавчого листа № 2-2622 від 10 вересня 2003 року та, ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, дізналась, що вищезазначена земельна ділянка відчужена на користь третіх осіб: за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2015 року та договором дарування від 21 жовтня 2015 року.

Вважала, що вказані правочини укладені відповідачем в протизаконних цілях без наміру передати право власності іншій особі, оскільки земельна ділянка в кінцевому результаті повернулась у розпорядження його родини, дружини відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 . Вважала, що відповідачі намагалися створити видимість переходу права власності на підставі вказаних правочинів, тоді як переслідувана ними мета полягала в ухиленні від сплати заборгованості по аліментах за рахунок зазначеного у договорах майна, тому ці договори є фіктивними правочинами.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточненого позову, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,06 га, кадастровий номер :09:057:0021, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 20 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В. О., реєстровий номер 2634; визнати недійсним договір дарування вищезазначеної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 21 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В. О., реєстровий номер 2642, та скасувати рішення № 25466991 від 21 жовтня 2015 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку; повернути сторони у первісне положення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2017 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що оспорювані договори є фіктивними та відповідачі свідомо, з метою ухилення відповідача ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментах за рахунок зазначеного в договорах майна уклали оспорювані договори та намагалися створити видимість переходу права власності на підставі цих договорів на спірне майно. Крім того, на момент укладення оспорюваних правочинів за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру податкових застав інформація про накладення арешту на спірну земельну ділянку, належну ОСОБА_3 , та заборону здійснювати її відчуження, була відсутня, а тому обтяження на зазначене нерухоме майно не виникло. Сам лише факт того, що право власності на земельну ділянку протягом короткого проміжку часу перейшло від відповідача ОСОБА_3 , боржника у виконавчому провадженні, до ОСОБА_4 , а в подальшому до дружини ОСОБА_3 від другого шлюбу - ОСОБА_5 , не свідчить про наявність зазначених позивачем підстав для визнання договорів недійсними, оскільки відповідачі вільні у реалізації своїх цивільних прав та у розпорядженні належним їм на праві власності майном, зокрема, на вчинення правочинів, що не суперечать вимогам закону. Також судом враховано, що з моменту винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 лютого 2012 року до укладення оспорюваних договорів пройшло більш ніж три роки, докази того, що відповідачі були обізнані про наявність такої постанови, в матеріалах справи відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,06 га, кадастровий номер :09:057:0021, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 20 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В. О., реєстровий номер 2634. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,06 га, кадастровий номер :09:057:0021, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 21 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В. О., реєстровий номер 2642. Скасовано рішення № 25466991 від 21 жовтня 2015 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині повернення сторін у первісне положення відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не перевірив факт обізнаності відповідача ОСОБА_3 стосовно заборони відчуження земельної ділянки та не з`ясував, чи порушуються у зв`язку з цим права та охоронювані законом інтереси позивача на своєчасне та повне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що укладення договору про відчуження земельної ділянки під час дії заборони на таке відчуження порушує публічний порядок, незалежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі, а тому являється нікчемним. При цьому оспорювати такі договори мають право не тільки сторони договору, але й інша, заінтересована особа, якщо права цієї особи можуть бути захищені у спосіб визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно відповідачу ОСОБА_4 , який у свою чергу, на наступний день, на підставі договору дарування, відчужив вказане майно дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_5 . Суд виходив з того, що ОСОБА_3 , як боржник по виконавчому провадженню № 2-2622 від 10 вересня 2003 року, був обізнаний про рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2003 рокупро стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення. Таким чином, стосовно вказаної земельної ділянки не могло бути укладено жодного правочину, а тому оспорювані позивачем договори підлягають визнанню недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215-216, 234 ЦК України, оскільки були укладені у період дії встановленої заборони на відчуження земельної ділянки, про яку відповідачу ОСОБА_3 було достеменно відомо, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами; дії відповідачів вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 .Оскільки було визнано недійсними правочини, на підставі яких була здійснена реєстрація спірної земельної ділянки відповідачами, суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги в частині скасування реєстрації земельної ділянки також підлягають задоволенню. Врахувавши те, що ОСОБА_1 не була стороною правочинів, які судом визнанні недійсними, суд визнав безпідставними її позовні вимоги в частині повернення сторін у попередній стан.

При вирішенні справи суд посилався на відповідні правові позиції Верховного суду України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 359/8131/16-ц із Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення неправильно застосував норми матеріального права у зв`язку з чим було скасовано законне та обґрунтоване судове рішення. Вказував, що суд дійшов помилкового висновку про його обізнаність про внесення державним виконавцем постанови від 10 лютого 2012 року про арешт спірного майна. Зазначав, що докази у справі - акт державного виконавця від 19 квітня 2012 року та його заява від 11 вересня 2013 року не підтверджують факт того, що йому було відомо про накладення арешту на спірне майно, вказані докази надані позивачем лише при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, що суперечить вимогам ЦПК України. Вказував, що позивач не обґрунтовувала свої позовні вимоги положеннями статті 234 ЦК України та не ставила питання про фіктивність правочинів, тому суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог. Також суд апеляційної інстанції не перевірив, чи передбачали відповідні сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Вказував, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, що не було зроблено судом апеляційної інстанції під час розгляду справи.

Доводи особи, яка подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, щона виконанні Бориспільського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області (до реорганізації - ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області) знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2622 від 10 вересня 2003 року, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (до зміни прізвища - ОСОБА_3 ) аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але неменше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму громадян на дитину, до її повноліття (а.с. 6, 7, т. 1).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості з аліментів за період з 01 вересня 2015 року по 30 вересня 2016 року державного виконавця Шепелева О. С. заборгованість відповідача ОСОБА_3 зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим листом станом на 30 вересня 2016 року становить 266 851,45 грн, зокрема, станом на 31 серпня 2015 року заборгованість становила 245 609,45 грн (а.с. 18, т. 1).

Встановлено, що з метою забезпечення реального виконання вказаного судового рішення старшим державним виконавцем Гой Я. П. винесено постанову від 03 жовтня 2011 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження, якою накладено арешт на автомобіль марки «Ford Tranzit» та причеп до легкового автомобіля у межах суми звернення стягнення: 29 571,90 грн, а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3 лише в межах суми боргу. При цьому, у постанові зазначено про необхідність направлення копії постанови на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам (а.с. 8, т. 1).

Копію вказаної постанови ОСОБА_3 отримав 03 жовтня 2011 року, що підтверджується супровідним листом від 03 жовтня 2011 року № 81039-81042 (а.с. 9, т. 1) та не заперечувалося сторонами у справі.

Крім того, постановою старшого державного виконавця Гой Я. П. від 10 лютого 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження для забезпечення реального виконання рішення накладено арешт на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :09:057:0021, площею 0,06 га, що належить боржнику ОСОБА_3 , у межах суми звернення стягнення у розмірі 242 562,21 грн, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. Також у постанові зазначено про необхідність направлення копії постанови на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам (а.с. 11, т. 1).

Факт отримання вказаної постанови відповідач ОСОБА_3 не визнає.

Встановлено, що згідно акту від 19 квітня 2012 року державним виконавцем здійснено виїзд за адресою: 2-й АДРЕСА_2 та встановлено, що на даній земельній ділянці розташований будинок, що не належить боржнику, що унеможливлює проведення опису земельної ділянки. Отже, факт обізнаності ОСОБА_3 про заборону відчуження земельної ділянки, що є предметом спору, підтверджується його підписом на акті, який був складений у його присутності (а.с. 144).

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 від 11 вересня 2013 року, у якій останній просив не проводити жодних примусових дій стосовно вказаної земельної ділянки у зв`язку із поданням ним клопотання до суду про зупинення виконавчого провадження та оскарження довідки - розрахунку заборгованості по аліментах (а.с. 143), що в свою, чергу, також свідчить про обізнаність ОСОБА_3 про наявність арешту та заборони відчуження спірного майна (а.с. 143, т.1 ).

20 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,06 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :09:057:0021, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В. О., реєстровий номер 2634 (а. с. 77, т. 1).

21 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,06 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :09:057:0021, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В. О., реєстровий номер 2642 (а.с. 72, т. 1).

Встановлено, що на момент укладення оспорюваних правочинів заборона відчуження спірного нерухомого майна та податкової застави у відповідних реєстрах була відсутня.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з вимогами статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини другої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочинмає бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 серпня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц (провадження № 6-2690цс16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому на праві власності земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , який у свою чергу, на наступний день, на підставі договору дарування, відчужив вказане майно дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , був обізнаний про рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2003 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але неменше 1/2 неоподатковуваного мінімуму громадян на дитину, до її повноліття, та правильно вважав, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

Крім того, з`ясувавши, що при укладенні 20 жовтня 2015 року та 21 жовтня 2015 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що він не знав про накладення арешту та заборони відчуження спірного майна, колегія вважає безпідставними, оскільки заявник був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів, а тому міг передбачати передбачити негативні наслідки, пов`язані з його невиконанням.

Крім того, копію постанови державного виконавця від 03 жовтня 2011 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження, якою накладено арешт на автомобіль марки «Ford Tranzit» та причеп до легкового автомобіля у межах суми звернення стягнення: 29 571,90 грн, а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3 лише в межах суми боргу, ОСОБА_3 отримав 03 жовтня 2011 року, що підтверджується супровідним листом від 03 жовтня 2011 року № 81039-81042 (а.с. 9, т. 1).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта