Ухвала

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 712/5405/19

провадження № 61-22437ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2019 року у складі судді: Пироженко С. А., та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Карпенко О. В., Нерушак Л. В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири,

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ј частку квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 та батьком позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Під час шлюбу відповідач та позивачі набули право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в результаті приватизації. На підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 16 квітня 2008 року сторони є співвласниками по ј частки указаної квартири. Відповідач має власне будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , де постійно проживає та створив фактично свою нову сім`ю. Під час проживання у спірній квартирі ОСОБА_4 постійно влаштовував сімейні сварки, які інколи закінчувалися викликом поліції. Сини на даний час створили власні сім`ї та мають неповнолітніх дітей. Згідно довідки судового експерта від 16 квітня 2019 року виконати поділ спірної квартири згідно ідеальних часток ј до ѕ частки є неможливим. Таким чином, виділення відповідачу ј частки квартири, а також спільне проживання у трикімнатній квартири трьох сімей з відповідачем є неможливим. Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 08 квітня 2019 року дійсна (ринкова) вартість квартири становить 668 984 грн. Отже вартість ј частки становить 167 246 грн. Позивачами внесена на депозитний рахунок Соснівського районного суду м. Черкаси вказана грошова сума. Позивача зазначає, що спільне володіння, користування квартирою та виділ ј частки є неможливим, відповідач забезпечений житлом та отримає грошові кошти за свою частку у квартирі, а тому припинення права власності на ј частку спірної квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам. Окрім того, після розірвання шлюбу, спірна власність відповідачем жодним чином не використовується.

Позивачі просили припинити право власності ОСОБА_4 на ј частку квартири АДРЕСА_1 , з виплатою йому грошової компенсації, внесеної позивачами за належну йому частку та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/12 на вказану частку квартири.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позову відмовлено. Повернуто ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 167 246,00 грн, які були внесені у якості коштів частки майна на депозитний рахунок ТУ ДСА в Черкаській області.

Рішення суду першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1 - 4 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Указане узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах: Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 523/3337/18; Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17. Відповідач є особою з інвалідністю III групи загального захворювання опорно-рухового апарату, оплачує рахунки по комунальним послугам, спірна квартира отримана у користування батьками відповідача на підставі ордеру про право на зайняття житлової площі та у подальшому приватизована сторонами у справі у рівних частках

При відхиленні доводів апеляційної скарги щодо неможливості спільного володіння та користування майном, апеляційний суд вказав, що вказане не підтверджено належними доказами ні в суді першої інстанції, ні в процесі апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення. Посилання на забезпеченість відповідача житлом в с. Мошни Черкаського району, на час розгляду справи судом першої інстанції та на час подачі апеляційної скарги, також не було підтверджено належними та достовірними доказами та спростовується наявною в матеріалах справи довідкою Мошнівської сільської ради, відповідно до якої будинок АДРЕСА_2 згідно погосподарського обліку Мошнівської сільської ради належить іншій особі. Окрім того, згідно до акту обстеження домоволодіння від 29 травня 2019 року АДРЕСА_2 , умови проживання у будинку є незадовільними.

Окрім цього, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання, поданого 13 листопада 2019 року представником позивачів через канцелярію Черкаського апеляційного суду про долучення до матеріалів справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта фізичної особи - ОСОБА_4 від 06 листопада 2019 року, оскільки позивачі та їх представник не надали суду апеляційної інстанції доказів щодо неможливості подання наведеного доказу до суду першої інстанції.

Також, суд відхилив посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, ураховуючи, що указані обставини при перевірці не знайшли свого підтвердження. Згідно відповіді Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року, за наслідками проведеної перевірки, факт порушення суддею таємниці нарадчої кімнати при розгляді справи № 712/5405/19 не знайшов свого підтвердження.

13 грудня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на стадії апеляційного розгляду встановлено, що відповідач фактично проживає у придатному для проживання будинку, а також має ще один будинок у с. Тубільці. Про ці обставини позивачам достеменно відомо не було на стадії судового розгляду у суді першої інстанції, у зв`язку із чим до апеляційного суду були надані відповідні докази. Суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню (стаття 364 ЦК України) та не застосував закон, який підлягає застосуванню (стаття 365 ЦК України). Суд першої інстанції порушив таємницю нарадчої кімнати, а апеляційний суд цю обставину належним чином не перевірив. Апеляційний суд всупереч вимог частини третьої статті 367 ЦПК України безпідставно відмовив у прийнятті додаткових доказів щодо наявності у відповідача іншого житла.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановивши, що припинення права ОСОБА_4 на 1/4 частку спірного майна завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги, що апеляційний суд всупереч вимог частини третьої статті 367 ЦПК України безпідставно відмовив у прийнятті додаткових доказів щодо наявності у відповідача іншого житла, з таких підстав.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков