22-ц/804/3244/19
220/1550/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 220/1550/19

Номер провадження 22-ц/804/3244/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Старомлинівська сільська рада Великоновосілківського району Донецької області

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 вересня 2019 року, у складі судді Яненко Г.М., дата складення повного судового рішення 07 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Старомлинівська сільська рада Великоновосілківського району Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що є він власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договору дарування від 15 жовтня 2003 року.

З 14 червня 2004 року в будинку була зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3 , а з 20 червня 2004 року їх син - відповідач у справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 грудня 2012 року ОСОБА_3 за власною ініціативою, добровільно зібрала всі свої особисті речі та особисті речі сина та переїхала жити до свого батька за адресою: АДРЕСА_2 , а син ОСОБА_2 залишився зареєстрованим у вказаному будинку, хоча фактично виселився з матір`ю за іншою адресою у грудні 2012 року.

Оскільки ОСОБА_2 фактично не мешкає за адресою реєстрації з 2012 року, його особистих речей в будинку не має, будинком він не користується, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що його відсутність в спірному будинку пов`язана з поважними причинами навчанням в іншому місті. Крім того зазначає, що оскільки він тільки у травні 2019 року досяг повноліття, то право позивача на звернення до суду могло бути правомірним тільки з травня наступного року.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області в судове засідання апеляційного суду не з`явилися; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належними чином; клопотання про відкладення розгляду справи не подали. Відповідач просив вирішити спір у його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 15 жовтня 2003 року, є власником житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.7,8, 9-13).

З 21 серпня 1999 року по 17 лютого 2011 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , від якого мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 лютого 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.17).

Згідно рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 25 квітня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2014 року, ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-24).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області № 1572 від 11 листопада 2014 року мати відповідача - ОСОБА_3 зареєстрована в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25).

З наданих суду актів від 19 березня 2013 року, 15 січня 2014 року, 03 червня 2019 року про фактичне проживання осіб в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що комісією у складі представника сільської ради, депутата сільради, свідків було встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації в період з 16 грудня 2012 року по теперішній час (а.с.26-28).

Згідно довідки №05-п/691 від 10 травня 2019 року ОСОБА_2 в 2018 року вступив до Мелітопольського державного педагогічного університету ім. Богдана Хмельницького і навчається на 1 курсі денної форми навчання на умовах контракту. Наказ про зарахування від 16 серпня 2018 року №60/35-08. Навчальний рік триває з 01 вересня 2018 року до 09 липня 2019 року (а.с.46).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що відповідач не заперечував факту не проживання у спірному будинку з грудня 2012 року; що його не проживання у будинку батька з поважних причин охоплює тільки період з травня 2015 року (досягнення 14 років) до 01 вересня 2018 року (вступ до навчального закладу); що після досягнення повноліття ОСОБА_2 не повернувся проживати у будинок АДРЕСА_1 чи намагався вселитися до нього, а ОСОБА_1 чинив перешкоди у вселенні.

З висновками суду погодитися не можна.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Зі справи та пояснень позивача в суді апеляційної інстанції вбачається, що вселення відповідача ОСОБА_2 у спірний будинок відбулося в неповнолітньому віці, коли його батьки позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі; між сторонами у справі виникли неприязні відносини; ОСОБА_2 не бажає підтримувати відносини з батьком.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що реєстрація сина (відповідача у справі) у будинку АДРЕСА_1 перешкоджає йому розпорядитися будинком, оскільки фактично він утворив нову сім`ю та проживає в іншому населеному пункті. При цьому позивач не заперечував того, що ні ОСОБА_3 мати відповідача, на сам відповідач будь-якого житла на праві власності не мають.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, зі справи вбачається, що будь-яких доказів того, що факт реєстрації ОСОБА_2 у будинку дійсно порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , позивач ні суду першої інстанції, ні апеляційному суд не представив.

Між тим, в суді першої інстанції та апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що його не проживання у будинку було викликано непростими відносинами, які склалися між батьками, а з 2018 року він не може жити у будинку, оскільки навчається в м.Мелітополі.

На підтвердження цих фактів відповідач надав довідки Мелітопольського державного педагогічного інституту, якими підтверджується, що ОСОБА_2 є студентом другого курсу вказаного навчального закладу денної форми навчання зі строком навчання з 16 серпня 2018 року до 30 червня 2022 року (а.с.46,146).

Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції не може залишатися без змін та підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_1 у позові про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщення, оскільки тимчасова відсутність відповідача у спірному будинку викликана поважними причинами, а саме, проживання у неповнолітньому віці з матір`ю та подальшим продовженням навчання на денному відділенні за межами с.Старомлинівка Великоновосілківського району Донецької області.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів, на підставі ст.ст.141,382 ЦПК України, вирішує питання про стягнення з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 1152,60 грн у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 вересня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) у відшкодування судового збору 1152,60 грн у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 27 грудня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Зайцева

Т.Б. Ткаченко