ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5465/18 Номер провадження 22-ц/814/2336/19Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Абрамова П.С., Дряниці Ю.В.

за участю секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2019 року, ухвалене суддею Самсоновою О.А., повний текст рішення виготовлено 04 липня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елла Леонідівна, приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Писаковська Ольга Іванівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначив, що з 22 листопада 1996 року по 31 березня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . За час подружнього життя ними придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на ОСОБА_1 . Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2018 року, що набрало законної сили 21 червня 2018 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Однак, державним реєстратором 02 серпня 2018 року було відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 з тих підстав, що згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2018 року по справі № 552/7298/17 за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири, що розташована: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 як ціла частина. Встановлено, що ОСОБА_1 не є власником вищезазначеного майна, оскільки право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , тому неможливо здійснити перехід права власності в розмірі 1/2 частки від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Крім того, позивачем було встановлено, що спірна квартира була відчужена неодноразово: 20 березня 2018 року власником спірної квартири стала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 . В подальшому спірна квартира була відчужена на користь ОСОБА_2 .

Зазначаючи, що спірна квартира є об`єктом права спільної власності подружжя, її відчуження відповідачем ОСОБА_1 здійснено без його згоди та відому, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 березня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Писаковською О.І. за реєстровим номером 367, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вказану квартиру; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності - 26535214.

Також просив вирішити питання відносно розподілу судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 20 березня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Писаковською Ольгою Іванівною 20 березня 2018 року за реєстровим номером 367.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 26535214.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 1371 грн. 47 коп. з кожного на відшкодування понесених ним судових витрат.

З рішенням суду першої інстанції не погодились відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , з підстав порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на правові висновки, висловлені ВСУ у постанові від 03.05.2018 року № 755/20923/14-ц, а також у постанові від 12.10.2016 р. при розгляді справи № 6-1587цс16.

Вважає, що в суду першої інстанції були відсутні правові підстави застосовувати положення ст. ст. 388, 203, 215 ЦК України до спірних правовідносин.

Зазначає, що суд першої інстанції прийняв електронні докази, а саме витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно відносно спірної квартири, без належного посвідчення, безпідставно визнавши їх письмовими доказами.

Також суд неправомірно відмовив адвокату Лаврентьєву Є.О. в задоволенні клопотання в порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України про витребування оригіналу договору купівлі-продажу спірної квартири, який судом визнано недійсним. При цьому, оригінал договору не надавався та судом не досліджувався.

Крім того, вважає, що суд безпідставно відмовив у клопотанні про виклик позивача ОСОБА_3 , відповідачки ОСОБА_4 та нотаріуса Писаковської О.І. для надання пояснень.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, також прохає скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що єдиним власником спірної квартири на час укладення договору купівлі-продажу була саме ОСОБА_1 , яка приватизувала вказану квартиру відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 28.12.2006 року, до прийняття Закону України № 2913-УІ від 01.11.2011 р., яким введена ч. 5 ст. 61 СК України. При цьому, Закон не містить вказівки про зворотну дію даної норми в часі. Тому вважає, що відсутні підстави для визнання приватизованої квартири спільним майном подружжя.

На момент укладення договору купівлі-продажу рішення суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину спірної квартири не було прийняте. Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 27.12.2006 року УЖКГ Полтавського міськвиконкому на ОСОБА_1 , було чинним. У зв`язку з чим вона, як одноосібний власник квартири, в силу ст. 57 СК України, мала право розпоряджатися власністю на свій розсуд, без згоди колишнього чоловіка.

Вказує, що постанова ВП ВС від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17 стосується інших правовідносин, а місцевим судом помилково застосовано положення ст.ст. 60, 70, 65 СК України, ст. 369 ЦК України.

Наявність у діях власника спірного нерухомого майна, яким була ОСОБА_1 , волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. У зв`язку з чим вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування ст. 388 ЦК України, що відповідає висновкам Верховного Суду від 03.05.2018 р. у справі № 755/20923/14-ц.

У відзивах на апеляційні скарги, які надійшли від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , останній прохає апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно відповідає закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_8 , представника відповідача ОСОБА_9 , третьої особи ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2018 року ОСОБА_1 , що діє в договорі як продавець, та ОСОБА_4 , що є покупцем, уклали договір купівлі-продажу, згідно якого продавець передає у власність (продає) покупцю, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру під номером АДРЕСА_1 , і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Писаковською О.І. 20 березня 2018 року та зареєстровано в реєстрі за №367 (т. 1 а.с.62-64)..

01.06.2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 приймає її та сплачує за неї обумовлену грошову суму. Даний договір посвідчено 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., зареєстровано в реєстрі за №1998(т. 1 а.с.67-68).

08.06.2018 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., зареєстрований у реєстрі за №2135, за яким право власності на вказану квартиру набуто ОСОБА_2 (т. 1 а.с.69-70).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21.03.2018 року, яке набрало чинності 21.06.2018 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.21-22).

Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 22.11.1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31.03. 2016 року. Під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва по право власності НОМЕР_2 /818591, виданого 27 грудня 2006 року Управлінням житлово-комунального господарства.

Розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації 20.05.2016 № 207 «Про перейменування топонімічних назв, демонтаж меморіальних дощок та зображень комуністичної символіки у місті Полтаві» змінено назву АДРЕСА_3 .

Вказана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції послався на те, що оскільки вказані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягає доказуванню та є встановленою та обставина, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, оскільки придбана подружжям під час перебування у шлюбі.

Розпорядившись вказаною квартирою шляхом укладення договору купівлі-продажу від 20 березня 2018 року, відповідач ОСОБА_1 здійснила відчуження майна, що на праві спільної сумісної власності належало їй та позивачу ОСОБА_3 , а в договорі діяла від свого імені та від імені позивача.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на вищевказану квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а її відчуження відповідачкою ОСОБА_1 здійснено без нотаріально посвідченої письмової згоди та відому позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (в тому числі квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 не надавав відповідачці ОСОБА_1 згоди, в тому числі письмової та нотаріально засвідченої, на відчуження квартири, співвласником якої він являється.

Зазначена обставина підтверджується пунктом 1.7 договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Писаковською О.І. 20.03.2018 року та зареєстрованого в реєстрі за № 367, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надала нотаріусу свою заяву від 20.03.2018 року, у якій стверджувала, що дана квартира є її особистою приватною власністю, набута в результаті реалізації права на приватизацію. Осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними право власності на зазначене майно, у тому числі відповідно до ст.62, 74, 97 Сімейного кодексу України, немає (т.1 а.с.62-64).

Будь-які дані, що ОСОБА_3 надав свою письмову згоду на продаж нерухомого майна, співвласником якого він є, вказаний договір не містить.

Посилання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лаврентьєва Є.О. на те, що ОСОБА_3 відповідачу надавалася згода на продаж квартири та ним з ОСОБА_1 велися переговори щодо продажу спірної квартири, обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, так як згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України згода співвласника на укладення договору купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Також судом першої інстанції було встановлено, що при укладенні 20.03.2018 року договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 діяла недобросовісно, оскільки здійснила розпорядження об`єктом права спільної сумісної власності, достовірно знаючи, що між нею та ОСОБА_3 наявний спір щодо цього нерухомого майна, за яким на наступний день 21.03.2018 року було призначено судове засідання.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном, є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16 висловлена правова позиція, відповідно до якої законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Між тим, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, під час розгляду справи у подібних правовідносинах, Верховний Суд вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Вказана вище правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у справі, у якій оскаржувалися дії щодо розпорядження майном, що на праві спільної сумісної власності належало сторонам у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, з урахуванням висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо розпорядження спільним майном, обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_10 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належала йому та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, оскільки нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_3 на укладення відповідачкою ОСОБА_1 вказаного договору не надавав.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно ст.236 ч.1 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_2 набуто право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, який є безвідплатним.

Отже, ОСОБА_3 має право витребувати вказане майно від добросовісного набувача у всіх випадках.

На підставі вищенаведеного місцевий суд прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння як на користь ОСОБА_1 , яка була стороною договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2018 року та титульним власником вказаного майна, так і на користь ОСОБА_3 , враховуючи, що спірна квартира належала їм на праві спільної сумісної власності.

Також місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_3 в частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 , що узгоджується з роз`ясненнями, наданими в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 року № 755/20923/14-ц, до уваги колегії суддів не приймаються, оскільки вони зроблені при інших фактичних обставинах справи та стосуються відчуження рухомого неподільного майна (транспортного засобу) без згоди співвласника. Тоді як спір у даній цивільній справі виник щодо відчуження нерухомого майна без нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника.

Висновки Верховного Суду України у постанові від 12.10.2016 р. при розгляді справи № 6-1587цс16 також не можуть бути взяті до уваги, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року при розгляді справи № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, про яку вказувалося вище, відступила від висновків ВСУ щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 р. у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 р. у справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 р. у справі № 6-533цс16, які є аналогічними висновкам ВСУ у постановах від 12.10.2016 р. № 6-1587цс16, про яку вказує апелянт, а також від 22.02.2017 р. № 6-17цс17, від 22.06.2017 р. № 201/14163/13-ц, від 05.07.2017 р. у справі № 552/4405/14-ц, від 16.08.2017 р. № 2608/12111/12, на які посилається колегія суддів Другої судової палати КЦС у складі ВС.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо прийняття електронних доказів, не приймаються до уваги колегії суддів, так як клопотань про витребування оригіналів електронних доказів з обґрунтуванням сумнівів у відповідності поданої копії оригіналу не заявлялося. Крім того, учасниками судового розгляду не ставилася під сумнів достовірність даних, що містилися в інформаційних довідках, та не заперечувалися фактичні обставини щодо відчуження спірної квартири, які були підтверджені наданими довідками.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не досліджено оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири, який визнано недійсним, не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки ухвалою суду першої інстанції від 25.09.2018 р. за клопотанням позивача були витребувані і досліджені нотаріально завірені копії договорів купівлі-продажу спірної квартири від 08.06.2018 р, 01.06.2018 р. та 20.03.2018 р. Їх відповідність оригіналам під сумнів у суді першої інстанції не ставилася. Мотивів витребування оригіналу договору купівлі-продажу спірної квартири від 20.03.2018 р. за наявності в матеріалах справи її нотаріально завіреної копії представником ОСОБА_11 обґрунтовано не було.

Відмова у задоволенні клопотання про визнання обов`язковою явку позивача ОСОБА_3 , відповідачки ОСОБА_4 та третьої особи нотаріуса Писаковської О.І. на правомірність ухваленого місцевим судом рішення не впливає.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на відсутність підстав для визнання приватизованої квартири спільним майном подружжя - до уваги колегії суддів не приймаються, оскільки вказані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21.03.2018 року та постановою Апеляційного суду Полтавської області від 21.06.2018 р., які є чинними. Факт набуття спірної квартири в період шлюбу та за спільні кошти подружжя не оспорювався. Рішення про набуття права власності на спірну квартиру внаслідок приватизації сторонами не надавалося і судом не досліджувалося.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам.

Підстав для скасування рішення суду з наведених в апеляційних скаргах мотивів колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді П.С.Абрамов

Ю.В.Дряниця