МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/9645/18
Провадження № 22-ц/812/117/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року про відмову в задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову, постановлене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, в якому просив суд стягнути з останньої суму залишку боргу за Договором кредиту № 25 від 08.07.2008 р., укладеного між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_3 у розмірі 10825403,66 грн.

Також ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: комплекс, станцію технічного обслуговування площею 3217,2 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, який на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_2

Свою заяву обґрунтував тим, що 08.07.2008 р. між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання кредиту № 25, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у сумі 270000 доларів США. В той же день між АБ «Енергобанк», боржником ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 25К-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх зобов'язань. Однак, ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконував. У подальшому право вимоги за Договором кредиту перейшло до ОСОБА_1 Враховуючи, що ОСОБА_3 не виконав свої зобов'язання, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості. Також посилався на те, що об'єкт нерухомості, який перебуває у власності ОСОБА_2, є нежитловим приміщенням і його вартість є значно меншою від ціни позову (30918,62 грн.), при цьому існує реальна загроза того, що ОСОБА_2 до винесення рішення по справі може здійснити передачу права власності на зазначене нерухоме майно іншій особі, що об'єктивно приведе до неможливості виконання рішення суду по справі, оскільки раніше ОСОБА_2 уже вчиняла дії, направлені на відчуження майна, яке було передано в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нову про вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та на невідповідність висновку суду обставинам справи, зокрема, на те, що суд не врахував того, що вимоги заявлені до відповідача як до поручителя на підставі п. 2.1.6 договорів іпотеки від 08.07.2008р., укладених між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_2, які передбачають, що якщо сума, отримана від реалізації предмета іпотеки виявиться недостатньою для повного задоволення вимог іпотекодержателя, останній має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця.

ОСОБА_2 звернулась до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Учасники процесу до судового засідання не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою. В якій просила розглядати справу у її відсутності, доводи апеляційної скарги не визнала, просила її відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу по справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1, ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Зокрема, згідно п.1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Згідно положень п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Постановляючи ухвалу, яка є предметом перегляду у справі, суд посилався на те, що 20.11.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з майнового поручителя ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму залишку боргу за Договором кредиту № 25 від 08.07.2008 року, укладеного між АБ «Енергобанк» та боржником ОСОБА_3 у розмірі 10 825 403 грн. 66 коп. В обґрунтування позову посилався на те, що він на підставі договору про уступку прав вимоги від 24.11.2016 року про надання кредиту № 25 від 08.07.2008 року, укладеного з позичальником ОСОБА_3, набув права кредитора за цими вимогами. В забезпечення даного кредитного договору між первісним кредитором АБ «Енергобанк» та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір поруки та Іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку Банку нежитлові приміщення по АДРЕСА_2. Проте, ОСОБА_3, свої зобов'язання за договором не виконав, заборгованість не погасив, а 07.12.2015 року було закінчено виконавче провадження в зв'язку з не виявленням майна боржника. 03 травня 2018 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності як за новим іпотекодержателем на предмет іпотеки за вищевказаною адресою. Проте, вартість предмета іпотеки є значно нижчою, ніж розмір заборгованості, яка залишається непогашеною.

Одночасно з позовом, позивач надав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: комплекс, станція технічного обслуговування площею 3217,2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 4949240, та зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.08.2011 року.

Дослідивши матеріали справи, суд вважав за необхідне відмовити позивачу в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення боргу з ОСОБА_2 саме як з майнового поручителя, проте предмет іпотеки, як зазначає сам позивач, вже зареєстровано за ним на праві власності, а предмет забезпечення позову - не є предметом іпотечного чи іншого забезпечення по зазначеному кредитному договору, укладеному між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_3, тобто позивач не обґрунтував, яким чином незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює питання про вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що боржник ОСОБА_3 не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а тому він як новий кредитор у зобов'язанні заявив вимоги до поручителя ОСОБА_2, яка уклала з АБ «Енергобанк» договір поруки № 25К-1, відповідно до п.3.1 якого відповідає за зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором № 25 від 08.07.2008р., та 2 іпотечних договори, умовами яких передбачено, що якщо сума, отримана від реалізації предмета іпотеки виявиться недостатньою для повного задоволення вимог іпотекодержателя, останній має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця, а майно, на яке позивач просив накласти арешт саме і підпадає під поняття іншого майна іпотекодавця, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування ухвали суду, виходячи з наступного.

Як правильно зазначено судом, суд згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справі про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Як убачається із матеріалів справи, 08.07.2008р. між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 25, відповідно до умов якого останньому надано кредит в іноземній валюті в сумі 270 000,00 дол. США, строком до 05 липня 2013 року зі сплатою 17,00 % річних за користування кредитом. Кредитний договір забезпечено іпотечними договорами, укладеними того ж дня між ОСОБА_2 і ПАТ «Енергобанк», посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. та зареєстрованими в реєстрі за № 1610 та № 1612, а також договором поруки № 25К-1 від 08.07.2008р., укладеним між ПАТ «Енергобанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2

21 листопада 2016 року ПАТ «Енергобанк» відступив ТОВ «ФК «Єврокредит» право вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 та за договором поруки № 25К-1 від 08.07.2008р., а також за іпотечними договорами від 08.08.2008р., укладеними між ОСОБА_2 і ПАТ «Енергобанк» та посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. та зареєстрованими в реєстрі за № 1610 та № 1612.

24 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «Енергобанк» та за договором поруки № 25К-1 від 08.07.2008р. Відповідно до умов цього Договору до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором.

Згідно п. 3 договору сторони домовились, що відступлення первісним кредитором новому кредиторові прав вимоги за договором іпотеки, укладеним 08 липня 2008 року між АТ «Енергобанк» та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. (далі - приватний нотаріус Рябоконь К.Л.) та зареєстрованим за № 1610, а також за договором іпотеки, укладеним 08 липня 2008 р. між АТ «Енергобанк» та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Рябоконь К.Л. та зареєстрованим за № 1612, що були укладені в забезпечення виконання зобов'язань боржника за основним договором та належать первісному кредитору на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченими приватним нотаріусом Рябоконь К.Л. 08 липня 2008 року за реєстраційними номерами 1610 та 1612 від 21 листопада 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Скляр О.С. за реєстраційним номером 3570, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами одночасно із укладанням цього Договору та підлягає нотаріальному посвідченню.

24 листопада 2016р. між ТОВ «ФК «Єврокредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. 08.07.20098р. за реєстраційними номерами 1610 та 1612.

Зі змісту п. 1 вищевказаного договору вбачається, що новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за договорами іпотеки від 08 липня 2008 року, укладеними між АТ «Енергобанк» та ОСОБА_2, посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. 08 липня 2008 року за реєстраційними номерами 1610 та 1612, зазначеними у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до спадкоємців Іпотекодавця або інших осіб, до яких перейшли обов'язки Іпотекодавця, укладеним в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року, що належать первісному кредитору на підставі договору від 21 листопада 2016 року про відступлення прав вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08 липня 2008 року.

Однак, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018р. визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. 08.07.2008 року за реєстраційними номерами №1610 та №1612, що були укладені 24.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ ФК «Єврокредит», а також визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором про надання кредиту №25 від 08.07.2008 року та за договором поруки № 25К-1 від 08.07.2008р., що був укладений 24.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ ФК «Єврокредит».

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.01.2019р. рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018р. залишено без змін.

Крім того, як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, ним заявлені вимоги про стягнення залишку боргу за кредитним договором № 25 від 08.07.2008року у сумі 10825403 грн.66 коп., а не про звернення стягнення на майно поручителя, тобто, на комплекс - станція технічного обслуговування площею 3217,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 Отже майно, на яке він просив накласти арешт з метою забезпечення позову, не є предметом позову.

Доказів того, що відповідачка не має реальних доходів для погашення заявленої в позові суми, як це зазначено позивачем в заяві про забезпечення позову, матеріали справи не містять.

Таким чином, підстави для скасування ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд правомірно дійшов висновку, що позивач не обґрунтував, яким чином незабезпечення позову саме шляхом накладення арешту на комплекс - станцію технічного обслуговування площею 3217,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року