Дата документу 18.12.2019 Справа № 325/1089/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №325/1089/15 Головуючий у 1 інстанції Пантилус О.П.
Провадження № 22-ц/807/3687/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , товариство з обмеженою відповідальністю «Литейщик», виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, Приазовська районна державна адміністрація Запорізької області про стягнення половини вартості внеску відповідача до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю, внесеного за рахунок спільних коштів подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ТОВ «Литейщик», виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, Приазовська районна державна адміністрація Запорізької області про стягнення половини вартості внеску відповідача до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю, внесеного за рахунок спільних коштів подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона із ОСОБА_10 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10.07.1982 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.04.2015 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_10 розірвано. За цим рішенням суду шлюбні відносини між подружжям припинені у жовтні 2014 року.

Перебуваючи в шлюбі подружжя мало спільний бюджет, який складався із: їх заробітної плати, доходів від підсобного господарства, доходу від діяльності підприємств, пенсії, з якого відповідач робив внески до статутних капіталів наступних підприємств.

З 22.06.2002 він був засновником ТОВ Таврійська ливарна компанія Талко, у зв`язку з чим зі спільних сумісних з позивачем коштів зробив внесок до статутного фонду даного товариства у розмірі 466700,00 гривень (іншими засновниками даного товариства є ОСОБА_7 та ТОВ Литейщик).

З 05.11.2005 ОСОБА_10 був засновником товариства з обмеженою відповідальністю Литейщик, у зв`язку з чим зі спільних сумісних з позивачем коштів зробив внесок до статутного фонду даного товариства у розмірі 1428255,00 гривень (іншим засновником даного товариства є ОСОБА_7 ).

З 15.11.2004 ОСОБА_10 був засновником товариства з обмеженою відповідальністю Нововасилівський завод продтоварів, у зв`язку з чим зі спільних сумісних з позивачем коштів зробив внесок до статутного фонду товариства у розмірі 112080,00 гривень (іншим засновником даного товариства є ОСОБА_7 ).

З 11.06.2012 ОСОБА_10 є засновником товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Талко, у зв`язку з чим зі спільних сумісних з позивачем коштів зробив внесок до статутного фонду даного товариства у розмірі 153176,00 гривень (іншим засновником даного товариства є ОСОБА_7 ).

З 15.01.2013 року ОСОБА_10 був засновником товариства з обмеженою відповідальністю Талко-Метал-Посуд, у зв`язку з чим зі спільних сумісних з позивачем коштів зробив внесок до статутного фонду даного товариства у розмірі 45000,00 гривен. (іншими засновниками даного товариства є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ).

Внески ОСОБА_10 до статутних фондів товариств підтверджуються витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а також довідками з Приазовського відділення Приморської ОДПІ.

Всі зазначені внески в статутні фонди товариств з обмеженою відповідальністю на загальну суму 2205206,00 грн. були внесені відповідачем за рахунок спільних сумісних коштів та спільної праці.

Позивач вважає, що її доля у спільних сумісних коштах, внесених відповідачем в статутні фонди вищевказаних товариств складає 1102603,00 грн.

Відповідно до уточнених позовних вимог, просила суд, стягнути із ОСОБА_10 на її користь:

- 1/2 частину вартості внеску, внесеного ОСОБА_10 до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю Таврійська ливарна компанія Талко за рахунок спільних коштів подружжя, у розмірі 233350,00 гривень;

- 1/2 частину вартості внеску, внесеного ОСОБА_10 до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю Литейщик за рахунок спільних коштів подружжя, у розмірі 714125,00 гривень;

- 1/2 частину вартості внеску, внесеного ОСОБА_10 до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю Нововасилівський завод продтоварів за рахунок спільних коштів подружжя, у розмірі 56040,00 гривень;

- 1/2 частину вартості внеску, внесеного ОСОБА_10 до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Талко за рахунок спільних коштів подружжя у розмірі 76588,00 гривень;

- 1/2 частину вартості внеску, внесеного ОСОБА_10 до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю Талко-Метал-Посуд за рахунок спільних коштів подружжя у розмірі 22500,00 гривень.

Ухвалою суду від 08.08.2016 року, за клопотанням позивача, провадження у вказаній цивільній справі було зупинено до вступу у справу правонаступників відповідача ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 13.04.2017 року до участі у справі в якості співвідповідачів - правонаступників після смерті ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 залучені його спадкоємці за законом першої черги: ОСОБА_2 (дружина померлого), малолітня ОСОБА_3 (донька померлого та ОСОБА_2 ), а також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є синами позивача та померлого ОСОБА_10 .

Ухвалою суду від 13.04.2017 законним представником малолітньої залучена її мати ОСОБА_2 (том 4).

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона, як дружина має право на Ѕ частину внесків до статутного фонду п`яти товариств у розмірі 1 102 603 грн., у зв`язку з тим, що вказані грошові кошти у якості статутних внесків були зроблені ОСОБА_10 за рахунок спільних сумісних коштів подружжя.

Не погоджуючись з мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд змінити мотивувальну частину рішення із врахуванням доводів апеляційної скарги. В резолютивній частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Просить суд виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення встановлені обставини, щодо того, що ОСОБА_1 , яка є не є учасником господарських товариств, має право на компенсацію половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя та доведеності факту набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі.

Суд дійшов висновку про не встановлення, чи мав ОСОБА_10 неоплачені внески д о статутного фонду вищевказаних товариств та якщо мА, то у якому розмірі. Проте, матеріали справи містять конкретну інформацію, підтверджену письмовими доказами, про те, яка частина внесків ОСОБА_10 не була ним сплачена до статутних капіталів даних товариств.

Суд фактично відхиляє доводи сторони відповідача стосовно того, що внески робилися ОСОБА_10 за рахунок його особистого майна, а не спільного майна подружжя та зазначає, що розписки про отримання ОСОБА_10 певних коштів для внесення їх у статутні фонди ТОВ, як зазначено в текстах розписок, не є підтвердженням обставин про те, що саме позичені кошти були внесені ОСОБА_10 в якості поповнення статутного фонду.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надали суду заяву, в якій зазначають, що проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечують, просять її задовольнити.

ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 надала суд відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов до законних та обґрунтованих висновків проте, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, при цьому грошові внески у статутному капіталі господарських товариств втрачають будь-які ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише в тому разі, коли спільні кошти в супереч ст.. 65 СК України були використанні одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст..ст. 116. 147 ЦК України є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї.

ОСОБА_1 жодного разу, наводячи свої аргументи судові, не вказала про те, що вона заперечувала стосовно внесення її чоловіком ОСОБА_10 спірних грошових коштів у якості внесків до статутних капіталів товариств.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено набуття саме у шлюбі грошових коштів, які внесені ОСОБА_10 до статутних фонді та достовірний розмір внесків.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 10.07.1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.04.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 розірвано.

Згідно вказаного рішення, шлюбні відносини між подружжям припинені із 06 жовтня 2014 року.

Згідно витягів із Єдиного державного реєстру юридичних осіб ОСОБА_10 є одним із засновників ТОВ: «Таврійської ливарної компанії «Талко» з розміром внеску 466700,00 грн., іншими засновниками - є ОСОБА_7 , ТОВ «Литейщик», загальний розмір статутного капіталу та дата закінчення його формування 3 млн.грн., 22.06.2002; «Литейщика» з розміром внеску 1428255,00 грн., іншим засновником - є ОСОБА_7 , загальний розмір статутного капіталу та дата закінчення його формування 7650000,00 грн., 05.11.2004; «Нововасилівського заводу продтоварів» з розміром внеску 112080,00 грн., іншим засновником - є ОСОБА_7 , загальний розмір статутного капіталу та дата закінчення його формування 600000,00 грн., 15.11.2005; «Компанії «Талко» з розміром внеску 59776,00 грн., іншим засновником - є ОСОБА_7 , загальний розмір статутного капіталу та дата закінчення його формування 320000,00 грн., 11.06.2012; «Талко-Метал-Посуд» з розміром внеску 45000,00 грн., іншими засновниками - є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , загальний розмір статутного капіталу 300000,00 грн., а дата закінчення його формування не вказана, дата проведення державної реєстрації 15.01.2013.

Згідно копій фінансових звітів ТОВ «Таврійська ливарна компанія «Талко» станом на кінець 2013 року не мало неоплаченого власного капіталу, а на кінець 2015 року 93 тис.грн.; ТОВ «Литейщик» станом на кінець 2014 року має неоплачений капітал 236 тис.грн., а на кінець 2015 626,8 тис.грн.; ТОВ «Нововасилівський завод продтоварів» станом на кінець 2013 року не мало неоплаченого власного капіталу; ТОВ «Компанія «Талко» мало неоплачений капітал на кінець 2013 року - 155 тис. грн., на кінець 2014 96,7 тис. грн., на кінець 2015 94,9 тис. грн..; ТОВ «Талко-Метал-Посуд» мало неоплачений капітал на кінець 2013 року 30 тис. грн., а на кінець 2014 не мало неоплаченого власного капіталу. Вказані документи не містять інформації про засновників, які із них мають заборгованість по неоплаченому власному капіталу товариств.

З наявних в матеріалах справи довідок ТОВ вбачається, що засновником ОСОБА_10 до статутного фонду товариств зроблені такі внески: ТОВ «Компанія «Талко» - 58300,00 грн. (заборгованість складає 94876,00 грн.), ТОВ «Литейщик» - 801497,27 грн. (заборгованість 626757,73 грн.), ТОВ «Таврійська ливарна компанія «Талко» - 373300,00 грн. (заборгованість 93200,00 грн.), в інших ТОВ заборгованість відсутня та внесено до ТОВ «Талко-Метал_Посуд» 45000 грн., а в ТОВ «Нововасилівський завод продтоварів» 112080,00 гривень. Згідно наданих касових документів ОСОБА_10 вносились гроші частинами. Загалом ОСОБА_10 внесено коштів 1390177,27 грн.

Судом першої інстанції надана належна оцінка доказам у справі, що стосується доходів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , та встановлено, що позивачем не доведені обставини, на які посилається позивач обґрунтовуючи вимоги, а саме, що ОСОБА_10 були внесені 2205206,00 грн. у статутні фонди ТОВ саме за рахунок спільних сумісних коштів та спільної праці, так як сумуючи вказані доходи подружжя (208962,30 гривень+62359,97 грн.+3612,57 грн.+71721,60 грн.+16707,21 грн. = 363363,65 грн.); вони є набагато меншими ніж 2205206,00 грн. та ніж 1390177,27 грн. - внесено коштів фактично, згідно довідок ТОВ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розписки про отримання ОСОБА_10 певних коштів для внесення їх у статутні фонди ТОВ, як зазначено в текстах розписок, не є підтвердженням обставин про те, що саме отримані в борг кошти були внесені ОСОБА_10 в якості поповнення статутного фонду.

З матеріалів спадкової справи, померлого ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що дітьми померлого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (мати ОСОБА_2 ); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5

У серпні та листопаді дружина померлого ОСОБА_2 та діти померлого звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

Відповідно до заяви, наявної в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_1 звернулась із претензією до спадкоємців виплати за виконавчим провадженням про стягнення із померлого на її користь боргу.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08.10.2015 року позов ОСОБА_1 задоволено, на її користь із ОСОБА_10 стягнуто грошову компенсацію в розмірі 106 439,00 грн. за Ѕ частину грошових зобов`язань за кредитним договором та сплачених коштів за автомобіль, придбаний у шлюбі. Поділ іншого майна чи коштів між подружжям, згідно рішення суду, не здійснювався, наявність іншої спільної сумісної власності не встановлювалась.

З наданих на запит суду приватним нотаріусом довідок ТОВ вбачається, що загальна заборгованість у товариства з обмеженою відповідальністю по внескам ОСОБА_10 становить 814 833,73 грн.

Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

За приписами статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується у право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним із визначальних є факт набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі.

З огляду на зазначене, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 та постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 756/10797/15-ц, в якій колегія суддів не вбачала підстав відступу від зазначеного висновку ВСУ.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України зазначено, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 , яка не є учасником господарських товариств, має право на компенсацію половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя та доведеності факту набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку проте, що позивачем не доведено набуття саме у шлюбі грошових коштів, які внесені ОСОБА_10 до статутних фондів та достовірний розмір внесків.

Вирішуючи питання про коло осіб, з яких необхідно стягнути половину вартості внесків, суд першої інстанції вірно виходив з положень статей 1216,1218,1220 ЦК України.

Згідно пунктів 8.6 копій статутів ТОВ «Литейщик», «Таврійська ливарна компанія «Талко», «Компанія «Талко», «Талко-метал-посуд» та п.6.3 статуту ТОВ «Нововасилівський завод продтоварів» в разі смерті учасника товариства його частка у статутному капіталі переходить до спадкодавця фізичної особи згідно чинного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 серпня 2016 року відкрилася спадщина, до складу якої входять, зокрема, його внески у статутні капітали вказаних господарських товариств, але розмір яких та факт набуття грошових коштів у шлюбі сторонами оспорюється та позивачем не доведено належними та достатніми доказами.

З наданих документів спадкової справи встановлено, що відомі 4 спадкоємця першої черги дружина ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 .

За приписами ст..1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною або письмовою угодами між собою, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них в установленому законом порядку.

У спадковій справі відсутні відомості щодо наявності чи відсутності заповіту померлого.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Законом визначено, що спадкоємці несуть часткову відповідальність перед кредитором в межах частки у спадщині та вартості майна, одержаного у спадщину.

Частка кожного спадкоємця дорівнює ј всієї маси спадкового майна.

Проте, про вартість майна, одержаного у спадщину кожним спадкоємцем, позивачем не повідомлено, відповідні докази на підтвердження цих обставин не надані. За наявними матеріалами спадкової справи, на цей час спадкоємці не отримали свідоцтва про право на спадщину із зазначенням майна та його вартості.

Положення ст..1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором ст.. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Відповідно до ст.. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Встановлені ст.. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених ст.. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не зазначені обставини про пред`явлення претензії до кредиторів в установлені законом строки та порядку.

Крім того, ОСОБА_1 не заперечувала стосовно внесення її чоловіком ОСОБА_10 спірних грошових коштів у якості внесків до статутних капіталів товариств.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 щодо невірно встановлених судом обставин справи, викладених в мотивувальній частині рішення, є безпідставними та зводяться до незгоди скаржника з фактично встановленими обставинами у справі, які підтвердженні належними та допустимими доказами, що не впливає на правильне вирішення спірних правовідносин.

Крім того, з наданого відзиву ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вбачається, що він протирічить поданій ОСОБА_2 апеляційній скарзі, оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на невірні встановлені фактичні обставини справи, при цьому у відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду про відмову в задоволенні позову є законними та обґрунтованими, при цьому не зазначаючи про невірно встановлені судом фактичні обставини справи.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: