КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 379/1301/18
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 11 вересня 2019 року (суддя Зінкін В.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «СК «М-Лайф» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

встановила:

у жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору № 200022639 від 10 квітня 2014 року, що складається із заяви (оферти) та тарифів.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 10 квітня 2014 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» був укладений договір № 200022639 у вигляді заяви (оферти), яка разом із Умовами надання та обслуговування кредитів, та тарифами являє собою кредитний договір.

Позивач стверджував, що при укладенні кредитного договору були порушені його права як споживача, передбачені ч. 2 ст. 11, ст. 18 та ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 6 Закону України «Про страхування», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки працівники банку з умовами кредитування його належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого йому було вручено кредитний договір, який він не читаючи через дрібний шрифт підписав, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Банк не надав йому, як позичальнику, повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору; умови по картках, які є невід`ємною частиною договору, він не підписував; будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу, з інформацією, визначеною ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», він не отримував і не підписував; банком проігноровано наведені вимоги законодавства, що є однією з підстав для визнання договору недійсним.

Також позивач зазначав, що відповідно до пункту 1.6. заяви (оферти) позичальник начебто просить банк на підставі договірного списання в безготівковому порядку,

здійснювати списання з рахунку, в тому числі за рахунок наданого кредиту в рамках ліміту та зарахувати на користь ТДВ «СК «М-ЛАЙФ» суму страхової премії у розмірі встановленого в ОП заяви відсотку від розміру заборгованості за договором про картку, виставленої в розрахункову дату згідно умов по картках та договору добровільного страхування. На підставі цього пункту кредитного договору банк зобов`язав його укласти договір добровільного страхування життя № NSK200022639 від 10 квітня 2014 року з ТДВ «СК «М-ЛАЙФ». Як йому пояснили в банку, що якщо він не погодиться на послуги з добровільного страхування, кредит не отримає, однак оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не має права нав`язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, банк не повинен обмежувати вибір страхової компанії, так як це суперечить закону, а тому вважає, що пункт 1.6 кредитного договору повинен бути визнаний недійсним.

Крім того, позивач вважав, що зазначення у пункті 5 заяви (оферти), що всі спори та розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, які виникають при виконанні договору про картку чи у зв`язку з ним або випливають з нього, становлять предмет спору та підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, суперечить ст. 6 Закону України «Про третейські суди», яка містить заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів та є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 11 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач посилається на доводи, викладені у позовній заяві та вважає, що суд першої інстанції не надав їм оцінку, безпідставно не звернув увагу на порушення відповідачем норм статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Банк Михайлівський» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи її доводи необґрунтованими та безпідставними, зазначивши, що позивач був обізнаний з умовами кредитного договору в момент його підписання.

Також банк зазначив, що позивачем пропущені строки позовної давності, про що було заявлено у суді першої інстанції, тому вимоги про визнання недійсним п. 5 заяви (оферти) задоволенню не підлягають.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.139, 140), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 10 квітня 2014 року ОСОБА_1 підписав заяву (оферту) № 200022639, в якій запропонував банку укласти з ним договір про надання та використання платіжної картки, в рамках якого просив відкрити йому поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися за використанням електронного платіжного засобу, випустити на його ім`я платіжну карту МКредитка, встановити йому ліміт, в межах якого він може здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту.

У заяві ОСОБА_1 зазначив, що умови кредиту зазначені у заяві, а невід`ємною частиною договору про картку будуть являтися умови по картках та тарифи по картках, з якими він ознайомлений і повністю згоден, їх зміст йому зрозумілий.

Також ОСОБА_1 погодився з тим, що розмір ліміту буде встановлений банком самостійно на підставі відомостей повідомлених ним банку, ставка по ліміту становить 49% річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що умови по картках, які розміщена банком в мережі Інтернет на сайті банку, позивачем не підписані та ним не визнаються, а відтак їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, на підставі наданих доказів відсутні підстави вважати, що відповідач повідомив позивача про умови кредитування, однак позивач пропустив строки позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, так як судом не надана оцінка доводам та підставам, з яких позивач просив визнати недійсним укладений ним з банком кредитний договір.

Суд першої інстанції послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 3 липня 2019 року у справі 342/180/17, хоча обставини даної справи не є тотожними з обставинами справи, яка була предметом розгляду Верховного Суду.

Фактично суд першої інстанції не розглянув позовних вимог, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є правомірними.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним

засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15і 23 цього Закону.

Отже, не дотримання банком у момент укладення кредитного договору з споживачем вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для визнання такого договору недійсним, так як це не передбачено ні ст. 15, ні ст. 23 вказаного Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній, на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі

сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Згідно пункту 3.5 підписаної ОСОБА_1 заяви (оферти) № 200022639 він ознайомлений з інформацією, вказаною у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У пункті 1.5.1. заяви (оферти) позивач зазначив, що ознайомлений з Умовами по картках та тарифами по картках , повністю з ними згодний, зрозумів їх зміст.

Відповідно до пункту 3.6 заяви (оферти) ОСОБА_1 підтвердив , що ознайомлений з Правилами користування платіжною карткою.

Згідно пункту 3.7 заяви (оферти) ОСОБА_1 підтвердив, що до підписання цієї заяви він був в письмовій формі повідомлений банком про наявні в банку умови по картках, фінансові умови договору про картку (включаючи інформацію про кредити, їх вартість), про порядок обчислення процентних доходів, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісійних винагород, предмет кожної супутньої послуги, обґрунтування вартості супутньої послуги, правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, з умовами одержання картки, переліком необхідних документів, тарифами по картках.

Отже, позивач звернувся до банку з проханням надати йому кредитну платіжну карту та погодився, що банк самостійно визначить кредитний ліміт, в залежності від отриманих від нього відомостей, він був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком, сторони визначили процентну ставку, яку повинен сплачувати позивач за користування кредиту.

Підпис позивача у заяві (оферті) свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, також підпис ОСОБА_1 про ознайомлення наявний і під тарифами по продукту «МКредитка», що спростовує доводи про ненадання йому інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту, тарифи. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, що зазначено у пунктах 3.5 та 3.7. заяви, і засвідчено підписом позивача

Під час укладення договору ОСОБА_1 не заявляв, що з ним не проведено переддоговірної роботи, що йому незрозумілі умови договору.

Крім того, позивач не заперечував, що отримав платіжну картку та користувався кредитом.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман , що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті «); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).

У позовній заяві позивач зазначає, що банк примусив його укласти договір страхування з ТДВ «Страхова компанія «М-Лайф», що є несправедливою умовою кредитного договору, а відтак пункт 1.6. договору повинен бути визнаний недійсним.

Згідно пункту 1.6. заяви (оферти), яка підписана ОСОБА_1 , у випадку, якщо у графі «Програма страхування від нещасних випадків» ОП Заяви вказане «Так», він просить банк після укладення з ним договору про картку та договору страхування в рамках вищевказаної програми страхування на підставі договірного списання в безготівковому порядку здійснювати щомісячне списання з рахунку картки, у тому числі за рахунок наданого кредиту в рамках ліміту, та зарахування на користь ТДВ «СК «М-Лайф» суму страхової премії в розмірі встановленого в ОП Заяви відсотку розміру заборгованості за договором про картку.

Відповідно до основних параметрів заяви (ОП Заяви) у графі програма страхування від нещасних випадків зазначено «так» та визначений страховий тариф - 1%.

З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ТДВ «Страхова компанія «М-Лайф» укладений договір добровільного страхування життя (програма страхування від нещасних випадків держателів платіжних карток банку).

Вказаний договір позивачем недійсним не визнавався, а відтак позивач за умовами договору зобов`язався сплачувати місячний страховий платіж.

Позивачем суду не було надано доказів у підтвердження доводів, що банк відмовлявся укладати з ним договір про картки без укладення договору страхування, а конструкція пункту 1.6. заяви (оферти) свідчить, що ОСОБА_1 мав можливість не зазначати «Так» у ОП Заяви «Програма страхування від нещасних випадків».

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою умовою при реалізації інших правовідносин, та що банк принципово не повинен обмежувати вибір страхової компанії та нав`язувати послуги страхування, що, на думку позивача, порушує ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою встановлено заборону банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, у пункті 2.1. договору добровільного страхування життя зазначено, що строк дії договору - 1 місяць, а отже безпідставним є посилання позивача на обов`язковість послуги добровільного страхування.

Крім того, у заяві (оферті) відсутні положення, які б ставили в залежність чинність договору про картку від чинності договору страхування, в тому числі негативні для позичальника наслідки у разі відмови від продовження договору страхування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач не довів, що під час укладення оспорюваного договору йому не була надана повна інформація щодо кредиту, чи що при підписанні договору його введено в оману, а умови договору є несправедливими, тому правових підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», судом не встановлено.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до п. 5 заяви (оферти) сторони погодили, що всі спори та розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, які виникають при виконанні договору про картку чи у зв`язку з ним або випливають з нього, становлять предмет спору та підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на час укладення між сторонами кредитного договору третейське застереження, викладене у п. 5 заяви (оферти), не відповідало вимогам чинного законодавства, однак невідповідність даного пункту вимогам Закону України «Про третейські суди», не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Отже, третейське застереження у п. 5 заяви (оферти), укладене між фізичною особою-споживачем та банком з порушенням вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір може бути визнаний недійсним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Про спірний договір та його умови ОСОБА_1 був обізнаний з 10 квітня 2014 року, а відтак мав можливість реалізувати своє право на подачу позову про визнання недійсним пункту 5 заяви (оферти) до 10 квітня 2017 року, однак звернувся до суду з даним позовом тільки 11 жовтня 2018 року, тобто поза межами позовної давності.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем була подана заява про застосування позовної давності, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 5 заяви (оферти) задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності.

Апеляційна скарга не містить доводів неправомірності рішення суду в частині застосування позовної давності.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, які зазначені у мотивувальній частині постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 11 вересня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «СК «М-Лайф» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач Судді