Справа № 222/1093/17
Провадження № 2/222/468/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року смт. Нікольське

Володарський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Доценко С.І.,

за участі секретаря судового засідання Болбат Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

15.09.2017 року позивач, в особі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 31.08.2010 року між ними укладено договір б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 3300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач належним чином умов кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.07.2017 року має заборгованість в розмірі 53715,05 грн, яка складається, з заборгованості за кредитом в розмірі 3262,24 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 43718,76 грн, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3700,00 грн, штрафів в розмірі 500,00 грн (фіксована частина), та 2534,05 грн (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у вказаній сумі.

Заочним рішенням Володарського районного суду Донецької області від 17.11.2017 року, позов ПАТ КБ ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, з останнього на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто 46981,00 грн, що складає заборгованість за кредитним договором та заборгованість по процентам за користування кредитним договором, в решті позову відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

07.08.2019 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Володарського районного суду Донецької області від 17.11.2017 року, на що судом постановлено ухвалу від 19.09.2019 року про задоволення заяви ОСОБА_1 , скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В своєму відзиві, представник відповідача ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності, просила відмовити в позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності. Крім того зазначила, що позивач не вправі без згоди позивальника, тобто в односторонньому порядку, підвищувати процентну ставку, встановлену кредитним договором, та нараховувати проценти за користування кредитом, після спливу строку дії договору.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, будучи повідомленим про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, заперечень на відзив не надав.

Відповідач та його представник до судового засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити в позові.

З огляду на неявку всіх учасників справи, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, з огляду на положення частини 2 статті 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в позові з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 31.08.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 3300,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з Умовами договору відповідач зобов`язався здійснювати повернення кредиту частинами, визначеними Тарифами (обов`язковими щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості але не менше 50 грн,) та у визначені строки, щомісячно до 25 числа кожного місяця сплачувати проценти за користування кредитом (30%) із розрахунку 360 календарних днів на рік (пункти 2.1.1.5.5., 2.1.1.12.6., 2.1.1.12.4. Договору).

Таким чином, повернення кредиту відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами.

Крім того, Умовами встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів з грошових зобов`язань більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми позову.

Сторони договору передбачили, що строк його дії становить 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про розірвання договору, він автоматично лонгується на той же строк (пункт 1.1.7.12. Договору) та відповідає строку дії картки.

Як встановлено судом, строк дії картки є останній день серпня 2014 року.

На порушення умов договору, позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості станом на 31.07.2017 року в розмірі 53715,05 грн, яка складається, з заборгованості за кредитом в розмірі 3262,24 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 43718,76 грн, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3700,00 грн, штрафів в розмірі 500,00 грн (фіксована частина), та 2534,05 грн (процентна складова).

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на пропуск банком строку звернення до суду з цим позовом, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (31.08.2014 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Така правова позиція висловлена у Постанові ВС від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Судом встановлено, що останній платіж на погашення боргу відповідач здійснив 22.04.2014 року на суму 250 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом 15.09.2017 року, тобто після спливу позовної давності щодо останнього щомісячного платежу що є підставою для відмови у позові як щодо основної вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитом, так і до додаткової про стягнення пені та штрафів.

Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки 31.08.2014 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 31.08.2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01.09.2014 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Частина 4 зазначеної статті передбачає, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17 боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Отже, заслуговують на увагу і заперечення відповідача щодо необґрунтованого підвищення процентної ставки за кредитом, про що він не повідомлений належним чином.

Проте, враховуючи, що судом відмовлено в позові в повному обсязі за спливом строку позовної давності, розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом не потребує коригування.

Враховуючи викладене, а саме, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, що позивач пропустив позовну давність, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покласти на позивача.

На підставі ст.ст.253, 256, 258, 261, 266, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст.4, 10, 13, 18, 76, 81, 141, 247, 263,265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суддя С.І. Доценко