Апеляційне провадження № 22-ц/824/3317/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 361/7580/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

відповідачі: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Муравйова Оксана Іванівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», подану його представником Беліменком Олександром Олександровичем,

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 17 жовтня 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Петришин Н.М.,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ПАТ «Укртелеком» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ПН КМНО Муравйова О.І. про визнання права власності, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що у 1987 році Броварським районним вузлом зв`язку було розпочато роботу по будівництву автоматичної телефонної станції на 10 тисяч номерів. Відповідно до наказів Фонду державного майна України від 31.08.2001 № 1592 та від 07.11.2001 № 2059 об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 увійшов до статутного капіталу товариства.

При здійсненні приватизації ВАТ «Укртелеком», що була проведена на підставі Розпорядження КМУ від 12.10.2010, все майно, що входило до статутного фонду ВАТ «Укртелеком» було приватизовано.

У червні 2011 році Товариство змінило назву з ВАТ «Укртелеком» на ПАТ «Укртелеком». 5.09.2011 Броварським БТІ було виготовлено технічний паспорт на будівлю по АДРЕСА_1 та зазначено власником вказаного комплексу ПАТ «Укртелеком». У 2016 році незавершеній будівництвом будівлі АТС надано адресу « АДРЕСА_1 ».

У січні 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПН КМНО Муравйовою О.І. внесено відомості про право приватної власності на об`єкт нерухомого майна «автозаправний комплекс» за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності зазначено Договір дарування від 17.07.2013. Згідно з внесеними відомостями, власником майна є ОСОБА_2 .

Позивач, вважаючи, що положення договору дарування не відповідають дійсності, суперечать нормам ЦК України, ґрунтуються на неіснуючих правовстановлюючих документах та направлені на незаконне заволодіння їх майном.

Зазначав також, що свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_1 22.11.2001 на підставі неіснуючого рішення Броварської міської ради, земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомості передана в користування також на підставі неіснуючого рішення. При укладенні оскаржуваного договору надана довідка ФДМУ від 24.09.2012, яка насправді не видавалась. Отже, при укладанні договору дарування ОСОБА_1 порушено умову дійсності правочину, встановлену статтею 215 ЦКУ. При вчинені правочину дарування спірного об`єкта незавершеного будівництва, який зазначений в договорі дарування як «автозаправний комплекс», порушено вимоги частини 1 та частини 2 статті 203 ЦКУ, оскільки зміст правочину направлений на порушення права власності позивача, що суперечить нормам глави 23 ЦКУ, а також вчинений особою, яка не володіла достатнім обсягом цивільної право- та дієздатності відносно дарованого майна.

Реєстрація прав власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 проведена на підставі неіснуючих, підроблених документів, тому така державна реєстрація підлягає скасуванню, як безпідставна, з огляду на викладені обставини та після уточнення позовних вимог, позивач остаточно просив:

визнати договір дарування нерухомого майна від 17.07.2013 щодо дарування (передачі безоплатно у власність) ОСОБА_2 автозаправного комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений ПН КМНО Муравйовою О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 622, недійсним;

скасувати державну реєстрацію прав власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06), індексний номер 1692305 від 17 липня 2013 року, здійснену державним реєстратором - ПН КМНО Муравйовою О.І.;

скасувати державну реєстрацію прав власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомості (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06);

визнати за ПАТ «Укртелеком» право власності на об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 ;

вирішити питання щодо розподілу судового збору.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Укртелеком» відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ «Укртелеком», звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався, зокрема на те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на підстави для укладення договору дарування від 17.07.2013. Згідно довідок Архівного відділу Броварської міської ради від 21.11.2017 за № 06-08/72, 06-08/73, вбачається, що рішення Броварської міської ради Київської області 35 сесії четвертого скликання від 14.08.2001, рішення Броварської міської ради від 02.03.2000, якими передано у безстрокове платне користування ОСОБА_1 земельну ділянку та видано свідоцтво про право власності від 22.11.2001 - є відсутніми в архівних документах архівного фонду № 1 «Броварська міська рада та її виконавчий комітет». Більше того, в березні 2000 року жодного засідання Броварської міської ради не проводилось, а реєстраційний індекс документа не відповідає індексу, прийнятому у діловодстві, адже складається не з трьох групи цифр.

Судом також не надано оцінки інформації Публічної кадастрової карти, оскільки в м. Бровари земельної ділянки з таким кадастровим номером не існує.

Не надано належної оцінки листу ФДМУ (фонду державного майна України), згідно з яким довідка від 24.09.2012, якою оцінено об`єкт у 81 000,00 грн. відсутня за такими реквізитами.

Також, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у договорі дарування вказано об`єкт відчуження - автозаправний комплекс. Проте за вказаною адресою розташована будівля АТС, яка технологічно не може виконувати функції автозаправної станції.

ОСОБА_1 не володів достатнім обсягом цивільної право- та дієздатності відносно дарованого майна, тому вважало, що існували підстави для визнання державної реєстрації за відповідачами, як безпідставної, а самі правочини недійсними.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності нез'явившихся учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до висновку про відведення земельної ділянки під будівництво від 15.10.1987 № 82, наданого головним державним санітарним лікарем Броварського району Київської області, земельна ділянки по АДРЕСА_1, визнана придатною для будівництва АТС на 10 тисяч номерів, надано дозвіл на проведення проектно-пошукових робіт. (ас. 13)

Виконавчим комітетом Броварської міської ради народних депутатів 12.12.1989 прийнято рішення «Про виділення земельної ділянки» за № 354, за рахунок міського земельного фонду під будівництво АТС на 10 тисяч номерів виділено 0,50 га. Вказане підтверджується архівним витягом міського державного архіву виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів від 13.01.1999 № 2 (ас. 14).

За актом приймання-передачі від 24.11.1997 відділом катального будівництва виконавчого комітету Броварської міської ради передано Броварському районному вузлу електрозв`язку обсяги незавершеного будівництва АТС на 10 тисяч номерів по АДРЕСА_1. (ас. 15)

У висновку про оформлення земельної ділянки ЦЕЗ №1 КОД «Укртелеком» від 07.07.2000 № 171 зазначено, що відділ містобудування та архітектури Броварської міської ради Київської області, враховуючи те, що земельна ділянка знаходиться в межах зони промислової забудови і використовувалась без зміни цільового призначення, не заперечує проти подальшого використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 4738 кв.м. та її меж для обслуговування АТС на 10 тисяч номерів. (ас. 17)

Відповідно до Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15.06.1993 № 210 та Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого Постановою КМУ від 05.07.1993 № 508, Державний комітет зв`язку та інформатизації України як орган, що уповноважений управляти державним майном, Наказом від 27.12.1999 № 155 «Про створення ВАТ «Укртелеком» та затвердження його статуту» створив ВАТ «Укртелеком» на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком». (ас.ас. 64-66)

Наказом Фонду державного майна України (ФДМУ) від 31.08.2001 № 1592 «Щодо внесення змін до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ «Укртелеком», було збільшено розмір статутного фонду ВАТ «Укртелеком» на суму вартості об`єктів незавершеного будівництва, в тому числі, будинку АТС в м. Бровари Київської області.

Наказом ФДМУ від 07.11.2001 № 2059 «Про виключення з переліку об`єктів незавершеного будівництва, що підлягають приватизації» виключено з переліку об`єктів незавершеного будівництва, які перебувають у державній власності та підлягають приватизації, згідно додатку до наказу будинок АТС в АДРЕСА_1 (об`єкт увійшов до статутного фонду ВАТ «Укртелеком»). (ас.ас. 29,30)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.03.2011 № КПП-582 за підсумками проведеного конкурсу Фондом державного майна України було відчужено належний державі пакет акцій в статутному капіталі ПАТ «Укртелеком» на користь ТОВ «ЕСУ». Після переходу до покупця права власності на зазначений пакет акцій державна частка в статутному капіталі ПАТ «Укртелеком» відсутня.

Рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртелеком» від 14.06.2011, зафіксоване у протоколі № 8, вирішено змінити найменування Відкрите акціонерне товариство «Укртелеком» на «Публічне акціонерне товариства «Укртелеком». (ас.ас. 32,33)

05.09.2011 Броварським бюро технічної інвентаризації виготовлений технічний паспорт на будівлю по АДРЕСА_1 , де зазначено, що власником вказаного комплексу будівель є ПАТ «Укртелеком». Відповідно до експлікації внутрішніх площ до плану будівлі, загальна площа будівлі, позначеної на технічній документації під літ. А-1 1120 м. кв., літ. Б-1 48, 9 кв.м., літ. В-1 36, 5 кв.м. (ас.ас. 34-46).

Відповідно до Витягу з рішення виконавчого комітету Броварської міської ради за № 147 від 01.03.2016 незавершеній будівництвом будівлі АТС по вул. Черняховського ( замовник Публічне акціонерне товариство «Укртелеком») надано адресу « АДРЕСА_1 » (нова адреса об`єкту АДРЕСА_1). (ас. 47)

Судом також встановлено, що відповідно до договору дарування нерухомого майна, укладеного 17 липня 2013 року між ОСОБА_1 (даруватель) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), даруватель дарує (передає безоплатно у власність), а обдаровуваний приймає у дар автозаправний комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відчужуваний автозаправний комплекс складається з будівлі літера «А» загальною площею 1159,5 (одна тисяча сто пятдесят девять цілих пять десятих) кв.м., будівлі літера «Б» загальною площею 60,0 (шістдесят) кв.м., будівлі літера «В» загальна площа 42,0 (сорок два) кв.м., і розташований відповідно до відомостей Державного земельного кадастру на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2871 кв.м., яка передана Дарувателю у безстрокове платне користування на підставі рішення Броварської міської ради від 02.03.2000 року №557/717 (Витяг з Державного земельного кадастру № НВ-013 від 27.06.2013 року). (а.с. 48-49)

У судовому засіданні суду першої інстанції приватним нотаріусом Муравйовою О.І. до суду надані оригінали документів, на підставі яких вчинений оскаржуваний правочин, а копії цих документів долучені до матеріалів цивільної справи.

Свідоцтвом про право вчасності виданим 22 листопада 2001 року Броварською міською радою Київської області, посвідчується що автозаправний комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі рішення Броварської міської ради Київської області тридцять п`ятої сесії четвертого скликання від 14.08.2001 року № 2447-35-ІУ, зареєстровано Броварським бюро технічної інвентаризації 22 листопада 2001 року в реєстрову книгу №6-73 за реєстровим № 758. (ас. 188)

Довідкою Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» від 16.07.2013 № 526 підтверджується, що згідно з інформації Бюро нерухоме майно: автозаправний комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Броварською міською радою Київської області 22.11.2001 (ас. 189).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру № НВ-013 від 27.06.2013 земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2871 кв.м., передана ОСОБА_1 у безстрокове платне користування на підставі рішення Броварської міської ради від 02.03.2000 за №557/717. (ас. ас.190,191)

Судом встановлено, що державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено 17 липня 2013 року, реєстровий номер нерухомого майна № 06, номер запису про право власності № 1687902, власник ОСОБА_1

Відповідно до довідки Архівного відділу Броварської міської ради від 21.11.2017 № 06-08/73, вбачається, що рішення Броварської міської ради від 14.08.2001 року №2447-35-ІV відсутнє в архівних документах архівного фонду № 1 «Броварська міська рада та її виконавчий комітет». Рішення Броварської міської ради під зазначеним реєстраційним індексом взагалі не існує. (ас. 53)

Згідно з листом виконавчого комітету Броварської міської ради від 04.05.2017 № 04-01/269 на запит про отримання копії рішення Броварської міської ради від 02.03.2000 №557/717, надана відповідь про те, що у Броварській міській раді та її виконавчому комітеті відсутні документи з такими реквізитами. ( а.с. 56)

Згідно довідки Архівного відділу Броварської міської ради від 21.11.2017 № 06-08/72, рішення Броварської міської ради від 02.03.2000 № 557/717 є відсутнім в архівних документах архівного фонду № 1 «Броварська міська рада та її виконавчий комітет», більш того, в березні 2000 року жодного засідання Броварської міської ради не проводилось, а реєстраційний індекс документа не відповідає індексу, прийнятому у діловодстві, адже складається не з трьох груп цифр (ас. 58).

Крім того, у пункті 3 Договору дарування зазначено, що вартість дару оцінено в 81 000 тис. грн. на підставі довідки ФДМУ від 24.09.2012 № 2279. Проте, згідно з листом ФДМУ від 06.06.2017 № 10-23-10992 довідка за такими реквізитами відсутня (ас. 60).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсним правочину, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності оспорюваних правочинів, а надані до суду докази в своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в цій частині. Позивачем не зазначено підстав на обґрунтування позовної вимоги щодо скасування державної реєстрації прав власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомості, а оскільки інші позовні вимоги є похідними, то у їх задоволенні теж відмовлено.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, доводи та заперечення учасників справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Укртелеком», виходячи з наступного.

За змістом частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом з тим особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як із зобов`язально-правовим способом захисту (позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст. 215-235 ЦК України), так і з речово-правовим способом захисту права (позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації).

Відповідно до ст. 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, тому належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у даній ситуації є зобов`язально-правовий, а саме визнання правочинів недійсними.

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів про належність йому на праві власності спірного приміщення.

За змістом ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Проте, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, не надано доказів що після збільшення статутного розміру ВАТ «Укртелеком», відповідно до наказу ФДМУ від 31.08.2001 № 1592 «Щодо внесення змін до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ «Укртелеком», збільшено розмір статутного фонду ВАТ «Укртелеком» на суму вартості об`єктів незавершеного будівництва, в тому числі і будівлі АТС. Також не надано доказів оформлення правовстановлюючих документів про право власності, та доказів, що цей об`єкт незавершеного будівництва відображений у бухгалтерських документах позивача.

Маючи на балансі об`єкт незавершеного будівництва, товариство зобов`язане було відобразити його у регістрах бухгалтерського обліку, а також в інвентаризаційних відомостях по бухгалтерському обліку, що передбачено Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженою Наказом МФУ № 69 від 11.08.1994.

Позивачем також не надано доказів подачі заяви щодо реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва до органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також відмови цього органу у реєстрації.

Не доведено жодним належним і допустимим доказом, того, що ця будівля є недобудованим приміщенням АТС, як і не доведено право володіння на законній правовій підставі. Також відсутні звіти до фіскальної служби, які б підтверджували сплату за користування земельною ділянкою за адресою спірної будівлі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивач не був стороною договору дарування, ним не доведено право власності, передбачене ст. 319 ЦК України, що включає в себе право володіння, користування та розпорядження майном, а відтак, відповідно, не мав права звернення з вимогою про розірвання договору дарування.

Слід зазначити, що як вбачається з договору дарування від 18.07.2013, ОСОБА_1 дарує, а ОСОБА_2 приймає у дар автозаправний комплекс по АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, спірний об`єкт - АЗК перебуває у володінні ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Разом з тим, довідкою КП Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» від 16.07.2013 № 526 підтверджується, що автозаправний комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Броварською міською радою Київської області 22.11.2001 (ас. 189).

За поясненнями представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, спірний об`єкт - АЗК перебуває у володінні ОСОБА_2 , який сплачує податки за користування земельною ділянкою. Проте, здійснювати інвестування та завершувати роботи з будівництва останній не може, оскільки існують інші спори стосовно цього майна, а також в рамках вказаної справи накладено арешт на об`єкт нерухомого майна за ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2018. У зв`язку з викладеним, ОСОБА_2 позбавлений повноцінного права користування та розпорядження майном, переданим йому за договором дарування від 17.07.2013.

Позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст.13 ЦПК, розглядав вказану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способам) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушеного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99).

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд роз`яснює, що позивач не позбавлений можливості захистити своє порушене право в передбачений законом спосіб.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», подану його представником Беліменком Олександром Олександровичем без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: