ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ України

27 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 2033/5916/12

Провадження № 22-ц/818/3699/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Харкові цивільну за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 травня 2013 року, ухвалене суддею Іващенко С.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами і стягнення неустойки,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на його користь проценти за користування коштами та неустойки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.12.2011 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова ухвалене рішення у справі за його позовом про стягнення з відповідачів на його користь суми боргу за договором позики від 13.08.2003 року та зернения стягнення на предмет застави, яким в задоволенні його позовних вимог відмовлено повністю. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 року по справі за апеляційною скаргою позивача змінено рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 року і вирішено стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача суму боргу у розмірі 54 777 грн. 10 коп., три проценти річних від простроченої суми за період з 13.08.2005 року по 22.03.2012 року в розмірі 10 854 грн. 87 коп., а всього 65 631 грн. 97 коп., а також стягнуто понесені судові витрати в сумі 57 грн. 54 коп. Відповідачами добровільно борг у визначеному судовими рішеннями розмірі позивачеві не сплачено, і стягнення цих коштів за виконавчими листами в примусовому порядку не проведене.

У зв`язку з цим, позивач вважає зобов`язання відповідачів з повернення йому боргу за договором позики від 13.08.2003 року невиконаними та такими, що не припинилися, і просив стягнути з відповідачів на його користь проценти за користування його коштами на рівні облікової ставки НБУ за період з 01.01.2011 року по 28.04.2012 року у визначеному ним розмірі в сумі 5 436 грн. 00 коп., а також передбачену договором неустойку за останній рік прострочення в період з 01.01.2011 року по 28.04.2012 року в сумі 36 500 грн. 00 коп., а всього 41 936 грн. 00 коп., а також стягнути з відповідачів сплачений ним судовий збір в розмірі 419 грн. 36 коп.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 травня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_3 проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5 436 грн. 00 коп. та неустойку за прострочу повернення відповідачами боргу в сумі 36 500 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_3 судові витрати у розмірі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 139 грн. 79 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як незаконне та необґрунтоване, оскільки судом неповно з`ясовано та досліджено обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, а також було порушено норми матеріального і процесуального права та застосувати загальні строки позовної давності у три роки, та спеціальну позовну давність тривалістю в один рік щодо стягнення неустойки.

Скарга містить посилання на те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Крім того, зазначено, що позивач до позовної заяви додав дублікат договору позики укладений між позивачем та відповідачами від 13.08.2003 року, який має силу оригіналу. Вважають, що дублікат договору позики був виданий безпідставно, всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки фактично оригінал цього договору не був втрачений, як зазначено у посвідчувальному написі нотаріуса, а містився на момент його видачі та на разі міститься у матеріалах іншої судової справи.

Також, відповідно до умов договору позики позичальники надали згоду на те, що при недотриманні строку повернення позики, зобов`язання позичальника мають бути виконані зверненням стягнення на майно, яке є предметом договору застави, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначене, ОСОБА_6 скористався своїм законним правом на звернення стягнення на предмет застави (квартира АДРЕСА_1 ) у зв`язку із невиконанням позичальниками зобов`язань за договором позики, та 12.10.2005 на підставі доручення, що міститься в п. 6 Договору застави вказаної квартири, продав квартиру ОСОБА_7 за 100 000, 00 грн., які остання в повному обсязі сплатила на користь ОСОБА_8 . Із зазначеного виходить, що борг позичальників перед позикодавцем фактично не перевищував суми в розмірі 100 000, 00 грн., а ОСОБА_6 отримав за продаж квартири в якості звернення стягнення на предмет застави, суму у розмірі 100 000, 00 грн., що в будь-якому випадку перевищувало розмір фактичної заборгованості позичальників перед позикодавцем. Тобто ОСОБА_6 отримав більшу суму, аніж заборгованість, та саме ОСОБА_6 повинен був повернути позичальнику надмірно отримані грошові кошти за продаж квартири, які перевищували розмір фактичної заборгованості за Договором позики.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 здійснювали виконання зобов`язання за Договором позики. Так, на виконання судових рішень ОСОБА_6 звертався до державної виконавчої служби із відповідними заявами про їх примусове виконання, в межах яких здійснювались відрахування із заробітних плат ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в розмірі 20 % та суми зараховані на рахунок ОСОБА_9 покривали заборгованість відповідачів.

Зазначає, що мало місце подвійне виконання одного зобов`язання за Договором позики перед ОСОБА_10 , оскільки зобов`язання було виконане шляхом звернення стягнення на предмет застави, внаслідок чого предмет застави був реалізований та Позикодавцем були отримані грошові кошти за продаж квартири; а також відбулось виконання внаслідок ухвалення Апеляційним судом Харківської області судового рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за Договором позики.

Скарга містить посилання і на те, що зобов`язання за договором позики укладеного 13.08.2003 року між позивачем та відповідачами припинені. Зобов`язання виконано шляхом звернення стягнення на заставлене майно, зобов`язання було припинено виконанням, зобов`язання було припинено у зв`язку із закінченням строку дії договору позики, оскільки у Додатку № 1 до договору позики передбачались щомісячні строки, коли позичальники повинні були здійснювати платежі в якості погашення заборгованості за Договором позики, а також кінцевий строк, оскільки було зазначено, що остаточний платіж мав бути здійснений не пізніше 13 серпня 2005 року. Звертає увагу, що у Договорі позики не міститься умови про те, що зобов`язання діє до повного його виконання сторонами.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 по справі № 2029/2-656/11, у якій брали участь ті самі особи, що і у справі № 2033/5916/12, має преюдиціальне значення. Під час розгляду справи № 2033/5916/12, було встановлено, що не підлягають стягненню проценти, неустойка за прострочення повернення суми боргу, інфляційні витрати у правовідносинах, що мали місце між сторонами з приводу Договору позики від 13.08.2003, що свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_9 про стягнення з відповідачів процентів за користування коштами та неустойки за прострочення виконання зобов`язань з застосуванням позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Судами встановлено наступне.

13 серпня 2003 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 як Позичальниками та ОСОБА_3 як Позикодавцем було укладено договір позики за умовами якого Позикодавець передав у власність Позичальників, а Позичальники прийняли 6860,00 доларів США. Позичальники зобов`язались повернути Позикодавцю предмет позики в порядку та строки, що визначені у додатку № 1 до цього договору - його невід`ємної частини.

Додатком № 1 до договору позики від 13.08.2003 року, укладеного між сторонами визначений графік погашення позики за період з вересня 2003 року до липня 2005 року та зазначено, що остаточний платіж повинен бути здійснений не пізніше 13 серпня 2005 року.

В результаті неналежного виконання Позичальниками зобов`язань за договором позики виникла заборгованість у розмірі 65631,97 грн., стягнута на користь ОСОБА_3 з відповідачів рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року.

Звертаючись до суду з позовом, рішення за яким переглядається, представник ОСОБА_3 просив стягнути проценти за користування позикою, отриманою відповідачами за договором від 13.08.2003 року, у період з 01.01.2011 року до 28.04.2012 рку та неустойку, передбачену договором у розмірі 36500,00 грн., тобто 100,00 грн. за кожен день прострочення зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів виконання відповідачами рішення апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 року або добровільного повернення ними позивачеві позичених у нього коштів у визначеному цим рішенням розмірі ані повністю, ані частково. В примусовому порядку за виконавчими листами борг не стягнутий.

При цьому, саме по собі ухвалення рішення суду про стягнення з відповідачів суми боргу не припиняє зобов`язальних правовідносин, а отже не перешкоджає позивачеві вимагати від відповідачів сплачувати на його користь відповідачами процентів за користування його коштами і не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачів неустойки за подальше неповернення ними позивачеві свого боргу за договором позики.

Однак такого висновку суд дійшов неправильно застосувавши норму матеріального права, якими регулюються правовідносини, що виникли між сторонами.

За правилами ст. 580 ЦК України якщо у зобов`язання встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким саме чином вирішене це питання відносно договору позики частиною 1 ст. 1049 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким саме чином регулюються і вимоги коли розмір процентів договором не передбачені і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку.

За правилами ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального прва.

Однією з підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 ст. 376 ЦПК України визначається, що неправильне застосування норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону який не підлягає застосуванню, або не застосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки при вирішення спору судом першої інстанції неправильно тлумачено закон, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Посилання апеляційної скарги на надання позивачем дублікату договору позики та подвійне стягнення суми за договором позики не можуть бути прийняті до уваги.

Наявність зобов`язання та розмір заборгованість встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року.

Цим рішенням надано оцінку і тій обставині, що іпотечне майно передано позивачем третій особі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені за подачу позовної заяви віднести за рахунок позивача.

Судові витрати за подання апеляційної скарги стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в сумі 629,04 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 4 ч. 1, ст. 376, 382, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 травня 2013 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 629 (шістсот двадцять дев`ять) 04 грн.

Судові витрати понесені сторонами за розгляд справи в суді першої інстанції віднести за рахунок позивача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне текст постанови складено 27 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина