Справа № 462/4799/19 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2728/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізнчного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року в складі судді Гедз Б.М. у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку,-

встановила:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу.

Заявниця просила видати судовий наказ про стягнення з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з серпня по грудень 2018 року та 24 дні січня 2019 року в розмірі 21000,00 грн.

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Ухвалу суду оскаржила заявник ОСОБА_1 , вважає ухвалу незаконною і необґрунтованою.

В апеляційній скарзі покликаючись на норми КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці» та рішення Конституційного Суду України зазначає, що її звернення до суду стосується порушення законодавства про оплату праці, відтак таке звернення не обмежено жодним строком, тому оскаржувана ухвала є незаконною.

Стверджує, що спір між нею та боржником відсутній, оскільки згідно наявних у боржника документів є заборгованість перед заявницею, тобто боржник визнає самостійно про наявність заборгованості по оплаті праці.

Постановивши оскаржувану ухвалу, суд позбавив її права на законну виплату від боржника, яку останній визнає.

Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України судове засідання не проводиться.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з того, що заявниця звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу з пропуском встановленого законом тримісячного строку з моменту, коли боржник фактично розрахувався зі стягувачем (заявником)та керувався п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, за яким суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

При цьому, суд роз`яснив, що заявник має право у даному випадку звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з такого.

За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно із ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір (ч. 2 ст. 161 ЦПК України).

При цьому, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою (п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 116, частини 1 статті 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положенням частини 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України № 4-рп від 22.02.2012 року, положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З матеріалів справи беззаперечно слідує, що заявниця ОСОБА_1 просила видати судовий наказ про стягнення із ДП «Львівський державний завод «Лорта» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з серпня по грудень 2018 року та 24 дні січня 2019 року в розмірі 21000,00 грн..

Заяву обґрунтовувала тим, що згідно наказу від 06.08.2018 року № 404-к вона звільнена з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 38, копія трудової книжки).

У день звільнення підприємство не виплатило їй всіх сум, що належали до виплати, зокрема, заборгованість по заробітній платі у розмірі 10160 грн. 93 коп. була виплачена 24 січня 2019 року, що підтверджується довідкою Філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Львові № 060-12/376 від 01.03.2019 року та поточною випискою Філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 28.02.2019 року за контрактом (а.с. 43-44).

При цьому, до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернулася 26.07.2019 року, тоді як, враховуючи остаточно проведений розрахунок із заявницею 24.01.2019 року, тримісячний строк давності звернення до суду сплив 24.04.2019 року.

Наказне провадження один із видів проваджень цивільного судочинства, у якому без розгляду справи по суті на підставі безспірних вимог та доказів, поданих заявником, видається судовий наказ, згідно з яким з боржника стягуються грошові кошти.

Одними з характерних ознак наказного провадження є: спрощеність, оскільки має місце «урізана» цивільна процесуальна форма; на нього не поширюються принципи гласності, усності, безпосередності, змагальності; відсутність стадійності цивільного процесу; судовий наказ видається за відсутності сторін, та документарна видача судового наказу здійснюється лише на підставі безспірних письмових доказів, поданих заявником.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону та відповідає фактичним обставинам справи.

В свою чергу, колегія суддів не бере до уваги долучені апелянтом судові накази із Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки такі не мають преюдиційного значення для даної справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою, а заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки дискреційні повноваження суду в контексті дотримання принципу верховенства права здійснені у межах процесуального закону та жодним чином не перешкоджають заявнику захисту своїх прав у сфері трудових відносин, відтак, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізнчного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк