Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/11582/16-ц

провадження № 61-6795зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2012 року між ним як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_2 як позичальником було укладено договір надання безвідсоткової позики, за яким позивач зобов`язався надати відповідачеві у позику грошові кошти в розмірі 400 000,00 євро, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти у строк до 16 березня 2013 року. Згідно з банківською довідкою від 07 березня 2016 року у період із 16 березня 2012 року до дня подання позову на рахунок позичальника у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») № НОМЕР_1 було перераховано 85 400,00 євро. Станом на час звернення до суду з цим позовом позичальник не повернув суми позики за вказаним договором. 09 березня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився за повернення позичальником ОСОБА_2 позики, у тому числі й грошових коштів, що їх було отримано останнім на виконання договору надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь позику у сумі 85 400 євро.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 85 400,00 євро, що станом на 17 серпня 2016 року еквівалентно 2 417 201 грн 40 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт укладення між сторонами договору та перерахування позичених коштів на рахунок останнього достовірно встановлені, а тому, враховуючи те, що станом на дату розгляду справи позика не повернута, наявні правові підстави для стягнення цієї суми на користь позивача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст судового рішення суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 березня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що, ухвалюючи судові рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог заяви про перегляд судового рішення касаційної інстанції

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд Верховним Судом України рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року з передбаченої пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції 2004 року, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд.

На обґрунтування заяви заявник послався на постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 30 вересня 2015 року у справі № 6-22599св15, від 15 березня 2017 року у справі № 488/6725/14ц.

Надходження заяви про перегляд судових рішень до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду України від 04 вересня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року заяву ОСОБА_2 передано на розгляд до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 березня 2012 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір надання безвідсоткової позики, за яким позивач надає останньому у позику грошові кошти в розмірі 4 240 000 грн, що складає еквівалент 400 000 євро, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений термін. Позикодавець зобов`язаний передати позичальнику або перерахувати на його банківський рахунок вказану суму позики в строк до 16 березня 2013 року (п. 3.1 договору). Згідно з п. 4.1 договору строк повернення позики складає один рік з моменту надання суми позики. Відповідно до п. 5.1 договору позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики (або неповернуту його частину у випадку дострокового часткового погашення) в останній день строку, встановленого п. 4.1 договору. Пунктом 7.1 договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх обов`язків за цим договором.

У період із 16 березня до 26 квітня 2012 року на рахунок позичальника у ПАТ «Діамантбанк» № 8069 було перераховано 85 400,00 євро, а саме: 19 березня 2012 року - 63 000,00 євро; 22 березня 2012 року - 17 000,00 євро; 26 квітня 2012 року - 5 400,00 євро, що підтверджується довідкою ПАТ «Сведбанк» (Рига) від 07 березня 2016 року.

Також установлено, що 09 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір поруки, за пунктом 1.1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за договором позики у розмірі 2 000 грн, із яких 1 000 грн - розмір забезпечення за зобов`язаннями, що випливають із договору надання безпроцентної позики від 16 березня 2012 року, а ще 1 000 грн - розмір забезпечення за зобов`язаннями позики, що випливають з інших підстав.

Згідно з пунтом 6.2 вказаного договору поруки поручитель не має права передавати свої права й обов`язки за цим договором іншій особі без попередньої письмової згоди кредитора. При цьому поручитель несе субсидіарну відповідальність за боргами боржника.

Станом на день подання позовної заяви і на час розгляду справи в суді відповідач ОСОБА_2 не повернув позивачу суми позики у розмірі 85 400,00 євро.

Відповідно до протоколу № 4 загальних зборів учасників ФГ «Мерінос-Україна» від 16 березня 2012 року, де було вирішено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за угодою про надання безвідсоткової позики, що буде укладена ОСОБА_2 із ОСОБА_3, виступити ФГ «Мерінос-Україна» поручителем за ОСОБА_2 ; надати директору ОСОБА_2 повноваження на укладання та підписання договору поруки із ОСОБА_3 від імені ФГ «Мерінос-Україна».

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 зазначив, що договір від 16 березня 2012 року між фізичними особами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладався, оскільки у пункті 8 договору зазначено стороною договору юридичну особу - Фермерське господарство «Мерінос-Україна» (далі - ФГ «Мерінос-Україна»). Гроші, які перераховані ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_2 , перераховувалися за іншими договорами позики, укладеними між сторонами 28 березня та 04 квітня 2011 року. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Заява ОСОБА_2 про перегляд судових рішень не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції, погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанції, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт укладення 16 березня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 як фізичними особами договору позики на суму 400 000,00 євро та перерахування позивачем на рахунок відповідача в період із 16 березня 2012 року до 26 квітня 2012 року грошових коштів у сукупному розмірі 85 400,00 євро, із призначенням платежу: «відповідно до договору». При цьому суд урахував, що відсутні докази на підтвердження факту повернення позичальником грошових коштів у порядку та в строки, що визначені договором надання безвідсоткової позики.

Враховуючи, що укладеним із ОСОБА_1 договором поруки передбачалася субсидіарна відповідальність за зобов`язаннями ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для солідарного стягнення боргу з відповідачів, у зв`язку з чим стягнув суму позики лише з позичальника.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції, виходив із того, що банком не надано ні оригіналу кредитного договору, ні доказів отримання відповідачем коштів за цим договором, а також не доведено, що копія цього договору, яка була надана до суду, виготовлена з оригінала.

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, виходив із того, що надані позивачем копії повідомлень про переказ коштів та копії електронного листування сторін не є належними письмовими документами на підтвердження укладання договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України та не містять відомостей про те, що воля сторін була направлена саме на укладання договору позики, матеріали справи не містять доказів, що відповідач зверталась до позивача з проханням позичити їй кошти або зобов`язалась повернути позивачу перераховані їй кошти.

- у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року касаційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та задовольняючи частково позов про стягнення заборгованості за договором позики, виходив із того, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, вбачається, що зазначені рішення постановлені у справах з різними фактичними обставинами.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду, передбаченої пунктом першим частини першої статті 355 ЦПК України, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 213 року (№ 6-63цс13) у справі про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року, оскільки судом не було враховано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року (№ 6-2789цс16) у справі про стягнення коштів за договорами позики, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування судових рішень попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року (№ 6-284цс17) у справі про стягнення коштів, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування судових рішень попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки відповідно до частини другої статті 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти не день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Постановами Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 18 січня 2017 року, 01 березня 2017 року, які просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції скасував ухвали судів попередніх інстанцій та передав справу до суду першої та апеляційної інстанцій для продовження розгляду справи.

Постановлення судом касаційної інстанції ухвал про скасування рішень судів попередніх інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої та апеляційної інстанцій не означає остаточного вирішення спору в справі й застосування норм матеріального права для вирішення спору по суті.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частин першої-третьої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, з висновками яких погодився суд касаційної інстанції, виходили із того, що договір надання безпроцентної позики від 16 березня 2012 року було укладено між фізичними особами, а саме між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Судами встановлено, що відповідно до протоколу № 4 загальних зборів учасників ФГ «Мерінос-Україна» від 16 березня 2012 року, де було вирішено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за угодою про надання безвідсоткової позики, що буде укладена ОСОБА_2 із ОСОБА_3, виступити ФГ «Мерінос-Україна» поручителем за ОСОБА_2 ; надати директору ОСОБА_2 повноваження на укладання та підписання договору поруки із ОСОБА_3 від імені ФГ «Мерінос-Україна».

Крім того, суди попередніх інстанцій посилались на те, що відсутні докази на підтвердження факту повернення позичальником грошових коштів у порядку та в строки, що визначені договором надання безвідсоткової позики.

Отже, порівняння наведених судових рішень суду касаційної інстанції із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами розгляду яких ухвалено надані для порівняння судові рішення, встановлено різні фактичні обставини.

За таких обставин підстави для перегляду Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відсутні.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк