Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 465/2451/16-ц

провадження № 61-1772св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року у складі судді Козюренка Р. С. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуша Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі - КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня») про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 березня 2005 року вона працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Наказом КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 квітня 2016 року № 197 її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці.

Вважає цей наказ незаконним, оскільки з метою створення умов для виникнення права на застосування пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України при її звільненні відповідачем були винесені незаконні накази, які допустили скорочення штату, у тому числі наказ від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні».

Крім того, відповідач не попередив її за 2 місяці про зміну істотних умов праці. При звільненні не враховано переважне право на залишення на роботі, не отримано згоди профспілкової організації, членом якої вона є, не переведено на вільну вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ від 07 квітня 2016 року № 197 «Про звільнення працівників лікарні», скасувати наказ від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні», поновити її на посаді молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділеня КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», стягнути з КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі та за час простою у розмірі 15 234,34 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ виконуючого обов`язки головного лікаря КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 квітня 2016 року № 197 «Про звільнення працівників лікарні».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді молодшої медичної сестри (палатної) 17-го відділення КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 37 181,71 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив із того, що головним лікарем КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» не дотримано процедуру та вимоги закону при звільненні позивачки.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині скасування наказу від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою в

17-му психіатричному туберкульозному відділенні», суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» відхилено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Відповідачем не надано чіткого переліку вакантних посад, які були запропоновані особисто ОСОБА_1 . Акти від 24 лютого 2016 року та від 07 квітня 2016 року, на які посилався КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», переліку наявних вакантних посад не містять, у них лише констатовано, що працівникам, у тому числі і ОСОБА_1 , пропонувались вакантні посади.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, не дали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, дійшли помилкових висновків про наявність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі. Відповідач неодноразово, у період з 02 лютого до 07 квітня 2016 року, повідомляв ОСОБА_1 про наявні вакантні посади, однак позивачка відмовилася від цих пропозицій. Оскаржувані судові рішення ґрунтуються на припущеннях, тому підлягають скасуванню.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до суду не подала.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року і витребувано із Франківського районного суду м. Львова цивільну справу № 465/2451/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що з 21 березня 2005 року ОСОБА_1 працювала молодшою медичною сестрою у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Відповідно до протоколу зборів працівників відділення № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 28 грудня 2015 року завідувач

відділення повідомив, що у відділенні перебуває 4 пацієнти, які в наступні дні будуть виписані або переведені в інші відділення.

Згідно з актом від 01 лютого 2016 року на момент перевірки у відділенні № 17 на 50 ліжок повністю відсутні пацієнти профілю захворювання на туберкульоз, працівники відділення не завантажені роботою.

Наказом в. о. головного лікаря КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Маланчук А. З. від 01 лютого 2016 року № 54 з 01 лютого 2016 року у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 оголошено простій.

Наказом в. о. головного лікаря КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Маланчука А. З. від 02 лютого 2016 року № 59 вирішено ліквідувати з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та скоротити в мережі ліжкового фонду КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» 50 ліжок цього відділення, а також скоротити чисельність працівників у зв`язку із ліквідацією відділення.

ОСОБА_1 була попереджена про наступне звільнення, про що вказує її підпис на цьому наказі, факт такого попередження нею не заперечувався.

Наказом від 07 квітня 2016 року № 197 «Про звільнення працівників лікарні» ОСОБА_1 звільнена із займаної посади з 08 квітня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з оптимізацією ліжкового фонду та скороченням чисельності працівників.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.

Суди встановили, що у КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали в тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 розраховано на 50 ліжок, а станом на 01 лютого 2016 року пацієнти в ньому були відсутні. Недозавантаженість психіатричного туберкульозного відділення № 17 призвела до необхідності закриття цього відділення з одночасним та повним скороченням його штату і чисельності працівників відділення.

Розпорядженням від 25 березня 2016 року № 176 за підписом в. о. головного лікаря КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» створено комісію з розгляду переважного права на працевлаштування працівників

17-го відділення, що могли бути звільнені.

Однак відповідач не надав суду належних та допустимих доказів надання позивачу персональних конкретних пропозицій про усі наявні протягом строку попередження вакантні посади (із зазначенням, яка саме посада пропонується, що входить до кола посадових обов`язків працівника, розмір оплати праці), а також доказів того, що ОСОБА_1 відмовилася від цих пропозицій.

Акт від 24 лютого 2016 року «Про запропоновані посади», протоколи засідання комісії з розгляду переважного права на працевлаштування працівників відділення № 17 від 04, 05, 07 квітня 2016 року, на які посилався відповідач, не містять відомостей про те, які вакантні посади були запропоновані особисто ОСОБА_1 , в який спосіб та як зафіксовано цей факт, тому не підтверджують виконання роботодавцем обов`язку, передбаченого частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України.

Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч наведеним правовим нормам відповідач не довів обставини, якими він заперечував пред`явлені до нього позовні вимоги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства України, оскільки ОСОБА_1 не були запропоновані всі наявні вакантні посади.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Розмір такого стягнення обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк