ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/11050/18

Провадження № 22-ц/818/4255/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря судових засідань - Шабас О.В.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг «Україна»

відповідач: ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2

треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської мської ради, Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович, - про скасування права користування та надання дозволу на реалізацію об`єкта нерухомого майна, повний текст якого було складено 11 червня 2019 року,

з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», в особі представника Жили Павла Сергійовича, на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 06 червня 2019 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір. В подальшому, на підставі договору купівлі- продажу кредитного портфелю і договору відступлення права вимоги, банк відступив право вимоги ТОВ «ОТ П Факторинг Україна». У зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку за кредитним договором, банк звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість. В забезпечення виконання зобов`язання відповідач за кредитним договором уклав договір іпотеки, предметом якого є квартира у АДРЕСА_1 . На теперішній час іпотекодержателем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації його на прилюдних торгах. В супереч умов та вимог договору відповідач, після укладення договору іпотеки зареєстрував за місцем предмету іпотеки- неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наявність осіб, зареєстрованих в квартирі, на яку звертається стягнення відображається на її вартості, а також робить неможливим примусову реалізацію предмета іпотеки. У зв`язку з чим позивач просить скасувати право користування ОСОБА_2 , надати дозвіл на реалізацію об`єкта нерухомого майна.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 06 червня 2019 року у задоволені позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянти вказують на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінки обставинам щодо заборони реєстрації осіб в квартирі, яка є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя, наявності у ОСОБА_1 у власності іншого нерухомого майна, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , за якою він також зареєстрований. Також зазначає ті самі обставини, на які посилався при подачі позовної заяви.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.06.2007 між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №МL-702/169/2007, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 110 000,00 доларів США до 18.06.2032, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №МL-702/169/2007 між відповідачем та банком укладено договір іпотеки № РСL-702/169/2007, відповідно до зазначеного іпотечного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру у АДРЕСА_1 .

Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.05.2011 та договір відступлення права вимоги від 27.05.2010, у зв`язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №МL-702/169/2007 та договором іпотеки № РСL-702/169/2007.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору кредитор звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.03.2017 з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто заборгованість в розмірі 2569220,41 грн. Ухвалою апеляційного суду Харківської області вказане судове рішення залишено без змін.

На час укладення договору іпотеки 18.06.2007 року за адресою предмета іпотеки місце проживання малолітньої (неповнолітньої) дитини зареєстроване не було. Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 без згоди іпотекодержателя проведена 25.04.2017 року .

Доводи апеляційної скарги про те, що факт реєстрації іпотекодавцем неповнолітньої дитини є доказом порушення права іпотекодержателя на реалізацію предмету іпотеки, оскільки державний виконавець позбавлений можливості реалізувати вказане нерухоме майно, апеляційним судом відхиляються з наступних міркувань.

Зі справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру у якій зареєстрована малолітня дитина.

Дійсно, за п. 5.2 h Договору іпотеки протягом всього терміну дії цього Договору іпотекодавець зобов`язаний в т.ч. не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмету іпотеки, без попередньо отриманої на те згоди іпотекодержателя.

Водночас, за положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та рішення суду.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України).

Згідно з принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Правила, за якими визначається місце проживання фізичної особи, в тому числі дитини, передбачені ст. 29 ЦК України. Нормами сказаної статті Кодексу передбачено, зокрема, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно абз. 2 ст. 18 Закону «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).

Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33).

Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із статтями 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Таким чином, необхідність реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання батьків є обов`язком батьків або їх законних представників.

Статтею Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Приписами ст. 9 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Судова колегія вважає, що норми ст. 9 Закону України «Про іпотеку» а також положення іпотечного договору від 18.06.2007 року року не можуть тлумачити як такі, що обмежують право спільного проживання батьків - іпотекодавців та їх дітей у житлі, яке виступає предметом іпотеки. Законодавство не обумовлює реалізацію цього права батьків і дітей отриманням дозволу третіх осіб.

Судова колегія вважає, що , що в даному випадку неповнолітня не мала і не має права власності на житло. Вона набула право користування зазначеним будинком як член сім`ї власника відповідно до ст.405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

Умовами укладеного між ПАТ ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 не передбачено заборони проживання дітей разом з батьками, а реєстрація місця проживання дитини є не правом, а обов`язком батьків.

В матеріалах справи міститься висновок Департаменту служб у справах дітей про недоцільність скасування права користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 , реалізації зазначеного об`єкту нерухомого майна, з якого вбачається, що ОСОБА_2 , 11.03.2017 року зареєстрована за вказаною адресою разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Ч.1 ст.33 цього Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Згідно ч.3 ст.33 Закон, у звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

На час вирішення судом даного спору не існує рішення суду або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Частиною 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За загальним правилом, сформульованим у абз. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку, що у правовідносинах між іпотекодавдержателем та іпотекодавцем і членами його сім`ї, останні підлягають зняттю з реєстрації місця проживання, яке є предметом іпотеки, за наявності такого, що набрало рішення суду про виселення або добровільно. Однак таких вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідача не пред`являв.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано не прийняв доводи позивача, що реєстрація у квартирі за адресою АДРЕСА_1 малолітньої особи перешкоджає реалізації спірного майна.

Відповідно до статей17,18 ЗУ«Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 761/4494/13-ц, провадження № 61-16448св18.

Згідно пункту 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції, що вказані положення стосуються розгляду звернень на вчинення саме правочинів щодо нерухомого майна дитини, тобто, за результатом добровільних звернень осіб, які мають намір розпорядитися належним дитині майном або майном, на яке у дитини є право користування, і не стосуються примусового відчуження майна.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», в особі представника Жили Павла Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 06 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна