Номер провадження: 22-ц/813/5103/19
Номер справи місцевого суду: 511/2176/18
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника прокуратури Одеської області Харитонової О.Є.,

представника ДКС України Олійник А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Зуєвої І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Державної казначейської служби України на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа прокуратура Одеської області, про визначення та стягнення моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

встановив:

09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби (далі ДКС) України про визначення та стягнення моральної а також матеріальної шкоди у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позивач ОСОБА_1 просив суд визначити розмір моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним триманням під вартою та стягнути з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання на його користь грошових коштів з Єдиного казначейського рахунку, з розрахунку двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць його незаконного перебування під слідством та судом, у розмірі 446 760,00 грн. - на відшкодування моральної шкоди, та 50 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

09 листопада 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ДКС УкраїниОлійник А.М., в якому відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав у повному обсязі.

Відповідач вважає, що стягнення з ДКС України витрат на правову допомогу та моральної шкоди приведе до нецільового використання бюджетних коштів, позивачем не надано жодних доказів того, що фізичні та моральні страждання у нього виникли внаслідок дій заподіювача, позивачем при визначенні розміру відшкодування не враховано вимоги розумності та справедливості та ДКС України вважає, що позивачем не враховано норми Закону, у зв`язку з чим розмір морального відшкодування необґрунтовано завищено.

16 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, відповідно до якого підтримав заявлені ним позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

23 листопада 2018 року до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи - прокуратури Одеської області за підписом заступника прокурора області Т.Горностаєвої. Представник третьої особи вважає, що позивачем завищено суму моральної шкоди та не надано обґрунтованого розрахунку, на підставі якого було визначена вказана в позові сума моральної шкоди.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з ДКС за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 400 608 грн.

В іншій частині позовної заяви - відмовлено.

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Одеської області ставить питання про зміну рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року, та постановлення нового, про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Крім того, ДКС України звернулось з апеляційною скаргою на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року, в якій ставить питання про скасування рішення суду, та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, сплата якої передбачена ст. 1167 та ст. 1176 ЦК України.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, у даному випадку тримання під вартою та підписка про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Крім того, у відповідності до положень частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку відсутності у діях складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

За змістом п.5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

У відповідності до ст.ст. 5,6 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету відповідності до ст.4 Закону № 266/94-ВР.

Згідно ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Крім того, у відповідності до абзацу 2 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що06 червня 2013 року відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_1 було затримано.

07 червня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч.4 ст. 368 КК України.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 червня 2013 року слідчим суддею Гладуну О.П. у рамках досудового розслідування обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, починаючи з 06 червня 2013 року.

Однак ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.06.2013 року було скасовано вказаний запобіжний захід та обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та звільнено ОСОБА_1 з-під варти.

Таким чином, під вартою ОСОБА_1 був в період з 06 червня 2013 року по 14 червня 2013 року, тобто 8 днів, що підтверджується матеріалами справи, а також поясненнями ОСОБА_1 , наданих ним в суді апеляційної інстанції.

Кримінальне провадження в судах першої та апеляційної інстанції слухалось 4 роки,

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.12.2016 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 та ч. 4 ст. 368 КК України та виправдано за відсутністю складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.06.2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.12.2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14.06.2018 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.12.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08.06.2017 року було залишено без змін.

Таким чином, у період з 06 червня 2013 року по 08.06.2017 року (набрання вироком законної сили, тобто 48 місяців) ОСОБА_1 знаходився у статусі спочатку підозрюваного, а потім обвинуваченого у кримінальній справі №0000008 (у суді №511/3716/13-к) по обвинуваченню в скоєнні ним злочинів, передбачених ч.1, 4 ст. 368 КК України.

У зв`язку цим, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що внаслідокнеправомірних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду позивачеві було спричинено моральну шкоду, що полягає у його душевних стражданнях, психологічних стражданнях, зокрема, такі обставини негативно вплинули на його звичайний життєвий ритм, оскільки в очах громадян він постав у вигляді злочинця, який бере хабара.

Крім того, ОСОБА_1 було звільнено з роботи та в подальшому він був вимушений поновлятися на роботі через суд, але він продовжує перебувати поза штатним розписом Одеської митниці ДФС.

Із листа Одеської митниці Державної фіскальної служби України від 15.09.2017 року вбачається, що управлінське рішення щодо подальшого проходження державної служби начальником другого відділу аналітично пошукової роботи управління боротьби з митними правопорушеннями Одеської митниці ДФС Гладуном О.М. на даний час не прийнято, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 затримувався працівниками правоохоронних органів за фактом скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, ч.4, ст. 368 КК України. Вказана бездіяльність Одеської митниці стала підставою для звернення ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду у 2018 році з позовом до Одеської митниці ДФС про зобов`язання вчинити певні дії та визнання незаконними дій. Рішення суду прийнято за вказаним позовом 12.11.2018 року, однак на даний час не набрало законної сили (а.с.110-118, 119-120).

Окрім вищевказаного, позивач ОСОБА_1 зазначив, що судовий розгляд в суді першої інстанції відбувався протягом чотирьох років. За весь час судового розгляду він вимушений був приїжджати до Роздільнянського районного суду Одеської області, та у зв`язку з цим не виходити на службу. Безліч таких пропусків служби позначилось на негативному ставленні керівництва до нього.

Також у ОСОБА_1 погіршились відносин у сім`ї, що призвело до її розпаду, а сам факт проведення досудового розслідування щодо нього, призвів до погіршення стану здоров`я його батька. Його перша дружина налаштувала проти нього двох його синів, повідомивши їх, що батько злочинець.

У зв`язку з викладеними обставинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач довів перед судом свої позовні вимоги про те, що незаконними діями органів досудового слідства та судовими органами він був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканість протягом 48 місяців, у зв`язку з чим йому заподіяно значну моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.

Постановляючи судове рішення, суд першої інстанції також підставно виходив із того, що у відповідності дост. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установлено з 1 січня 2019 року мінімальну заробітну плату на рівні 4173 гривні.

Разом з тим, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не було враховано, що Законом № 266/94-ВР не передбачено стягнення моральної шкоди у подвійному розмірі мінімальної заробітної плати за кожен місяць, що в даному випадку склало 400 608 грн.

Так, дійсно, згідно ч.3 ст. 13 вказаного Закону № 266/94-ВР, розмір завданої моральної шкоди має бути не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Однак вказаною нормою права зазначений лише мінімальний розмір моральної шкоди, та не зазначено, що вона має бути відшкодована у подвійному розмірі.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, апеляційний суд зазначає, що згідно ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який при ухваленні рішення взяв до уваги Постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року (справа №686/23731/15-ц), в якій зазначено, що суди повинні враховувати, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантований мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнач позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд зазначає, що оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 48 місяців: з 06.06.2013 по 08.06.2017 року, з них під вартою 8 діб, то розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 304 грн., із розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць знаходження під слідством і судом (4173 грн. х 48 місяців).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди (у тому числі моральної) здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про безпідставність апеляційних скарг ДКС України та Прокуратури Одеської області.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

В частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 50 000 грн., рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг частково надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду ухвалено у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, однак не в повній мірі відповідає вищезазначеним вимогам, доводи апеляційних скарг його частково спростовують, у зв`язку з чим рішення суду слід змінити та зменшити розмір завданої моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державної Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 із 400 608 грн. до 200 304 грн.

В іншій частині судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року змінити в частині стягнення моральної шкоди, та зменшити розмір відшкодування завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 400 608 грн. до 200 304 грн. (двісті тисяч триста чотири гривні).

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.12.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра