Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 341/2380/14-ц

провадження № 61-3960св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2017 року у складі суддів: Василишин Л. В., Пнівчук О. В., Максюти І. О.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір № 02/36Ф про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 450 доларів США зі сплатою 10,8 % річних та з терміном повернення до 25 жовтня 2011 року. 25 жовтня 2006 року також укладений договір поруки між банком та ОСОБА_2 , згідно якого поручитель зобов`язався відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 солідарно. ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Позивач, збільшивши позовні вимоги, просив суд солідарно стягнути з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 133 848 грн 84 коп., з яких: 2 189 доларів 67 центів США - тіло кредиту; 547 доларів 48 центів США - проценти; 62 597 грн 78 коп. - пеня, нарахована у період з 27 червня 2014 року по 26 червня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду від 28 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором № 02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25 жовтня 2006 року у розмірі 133 848 грн 84 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконує кредитних зобов`язань. Відтак, враховуючи наявність договору поруки між банком та ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про підставність позовних вимог та солідарну відповідальність основного позичальника і поручителя за виконання кредитних зобов`язань.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та судового збору в солідарному порядку скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення.У задоволенні позову ПАТ «Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду в частині солідарної відповідальності поручителя не відповідає фактичним обставинам у справі та суперечить нормам матеріального права. 25 жовтня 2011 року є днем настання строку виконання основного зобов`язання, а відтак і початком відліку 6-ти місяців, наданих кредитору на пред`явлення вимоги до поручителя відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України. Встановлено, що з позовом до основного боржника і поручителя банк звернувся 10 жовтня 2014 року, пропустивши при цьому 6-ти місячний строк на пред`явлення вимоги до поручителя. Доказів про направлення поручителю іншої письмової вимоги в межах 6-ти місячного строку, стороною позивача не представлено. Враховуючи вищенаведені обставини, а також преклюзивний характер строку поруки, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено 6-ти місячний строк на реалізацію права вимоги до поручителя, у зв`язку з чим зобов`язання ОСОБА_2 як поручителя за договором поруки № 9 від 25 жовтня 2006 року слід вважати припиненими, а вимоги банку до поручителя - безпідставними. Посилання банку на додаткову угоду до основного договору від 31 жовтня 2011 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 та на факт продовження позичальником сплати кредиту у 2012 році, не спростовує наведені вище обставини. Як вбачається з копії додаткової угоди, вона датована 31 жовтня 2011 року, тобто за закінченням строку дії основного договору. В матеріалах справи відсутні докази щодо характеру домовленості сторін основного договору у зв`язку з укладенням такої угоди, строк дії якої також не визначено і фактично, за умови її укладення, є окремою угодою з ОСОБА_1 . Тоді як докази погодження з її умовами поручителя відсутні.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Золоті Ворота» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на дату укладення додаткової угоди до кредитного договору зобов`язання позичальника виконані не були, а тому строк договору (як кредитного, так і поруки) не закінчився. Крім того, останній платіж на погашення боргу позичальник вчинив 16 вересня 2014 року, тому строк звернення із вимогами до поручителя не пропущено.

Враховуючи те, що за доводами касаційної скарги оспорюється правильнісить вирішення апеляційним судом позовних вимог до поручителя, в іншій судове рішення касаційним судом не переглядається з огляду на межі касаційного перегляду справи (стаття 400 ЦПК України).

(2) Позиція ОСОБА_2 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що умови кредитного договору змінено після закінчення строку дії вказаного договору та без його повідомлення, шестимісячний строк перд`явлення вимог до нього закінчився, а тому позов до нього заявлено безпідставно.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що 25 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір № 02/36Ф про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 450 доларів США зі сплатою 10,8 % річних та з терміном повернення до 25 жовтня 2011 року.

25 жовтня 2006 року також укладений договір поруки між банком та ОСОБА_2 , згідно якого поручитель зобов`язався відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 солідарно.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків.

Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс15.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

З прийняттям цієї постанови внесена визначеність при застосуванні положення частини четвертої статті 559 ЦК України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині вимог банку до поручителя, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що протягом шести місяців після настання строку повернення кредиту (25 жовтня 2011 року) банк не звернувся до суду з позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення спірної заборгованості з поручителя у зв`язку із припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Такий висновок узгоджується із висновком, викладеним в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Посилання банку на додаткову угоду до основного договору від 31 жовтня 2011 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 та на факт продовження позичальником сплати кредиту у 2012 році не спростовує наведені вище обставини.

З наявної у справі копії додаткової угоди вбачається, що між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 (договір про зміни) № 1 до договору № 02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25 жовтня 2006 року сторонами внесено наступні зміни. У пункті 1.1 договору № 02/36Ф слова та цифри «за ставкою 10,8 % річних» замінено на слова та цифри «за ставкою 9 % річних». У пункті 2.3 договору № 02/36Ф слова та цифри «на 5 процентних пунктів» замінено на слова та цифри «нуль процентних пунктів». У пункті 3.2.6 договору № 02/36Ф слова та цифри «в розмірі 0,2% від суми кредиту, визначеної в пункті 1.1 договору, що складає 16,90 доларів США за курсом Національного банку України на день сплати», замінено на слова та цифри «в розмірі 0,0 % від суми кредиту, визначеної в пукнті 1.1 договору».

Відповідно до пунктів 5,6 додаткової угоди від 31 жовтня 2011 року угода є акцесорним договором до договору №02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25 жовтня 2006 року і з набуттям чинності складає його невід`ємну частину.

Угода набирає чинності з дня її підписання сторонами і є невід`ємною частиною договору № 02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25 жовтня 2006 року.

Разом з тим, ОСОБА_2 не поручався за виконання ОСОБА_1 зобов`язань на змінених додатковою угодою від 31 жовтня 2011 року умовах, дія його поруки обмежується шестимісячним строком після спливу кінцевої дати виконання кредитного зобов`язання - 25 жовтня 2011 року, що визначено пунктом 1.1 договору поруки.

З огляду на те, що основним договором та договором поруки сторонами було чітко обумовлено строк виконання основного зобов`язання, і як наслідок, строк виконання зобов`язання поручителем, підстави вважати продовженими договірні відносини в силу здійснення проплат позичальником ОСОБА_1 відсутні.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Доводи касаційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а окаржуване судове рішення в частині вимог до поручителя - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог до поручителя залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко