Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1587/18
Провадження № 2/553/110/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.02.2019м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Тимчука Р.І.,

при секретарі - Лунич Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави цивільну справу за позовом адвоката ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на 1/2 частку квартири, виключення 1/2 частки квартири зі спадкової маси,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 27 липня 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на 1/2 частку квартири, виключення 1/2 частки квартири зі спадкової маси, посилаючись на те, що вона є колишньою дружиною померлого ОСОБА_7. 22 грудня 1975 року житловим будівельним кооперативом «Залізничник» ОСОБА_7 був виданий ордер на двокімнатну кооперативну квартиру з подальшою виплатою паїв, які були виплачені в 1990 році. 30.10.1992 року шлюб розірвано, розподілу майна подружжя не було, однак була домовленість, що квартира перейде дітям, а оскільки ОСОБА_7 06.04.2013 року склав заповіт на ОСОБА_3, вона змушена була звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_1 позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_8 заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, просили відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Від третьої особи ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Не зявилася третя особа Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час судового засідання, що підтверджується поштовими повідомленнями, які наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, є колишньою дружиною померлого ОСОБА_7, який помер 20.10.2017 року. ЇЇ шлюб з ОСОБА_7 був зареєстрований Виконавчим комітетом Журавської сільської ради Кіровського району АР Крим 21 травня 1973 року, і вона прийняла прізвище чоловіка «Березовська». Від шлюбу з ОСОБА_7, який тривав 19 років, позивачкою було народжено двоє дітей син ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 -ІНФОРМАЦІЯ_2.

22 грудня 1975 року житловим будівельним кооперативом «Залізничник» ОСОБА_7 був виданий ордер на двокімнатну кооперативну квартиру з подальшою виплатою паїв, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 02 березня 1976 року позивачка разом із чоловіком та дітьми заселилися до цієї квартири та почали сплачувати пай за неї.

Під час перебування у шлюбі позивачка працювала і отримувала заробітну плату, яка входила до складу спільного бюджету сімї ОСОБА_7. Саме із спільного сімейного бюджету, сплачувались кошти за пай за кооперативну квартиру № 64 за адресою: м. Полтава, вул. Б.Хмельницького, будинок 32. У відповідності до довідки ЖБК «Залізничник» від 27.02.2018 р., заборгованість перед кооперативом за пай по даній квартирі була погашена повністю у 1990 році (а.с.13), тобто ще у період перебування у шлюбі позивачки з ОСОБА_7, і також, у цей період у цій квартирі були прописані позивачка - ОСОБА_2, її колишній чоловік - ОСОБА_7 та їх син і донька.

У відповідності до п.2 статті 7 закону «Про власність в СРСР» N 1305-1 від 06.03.1990 року, який діяв на моментпогашення позивачкою та її колишнім чоловіком заборгованості перед кооперативом за пай, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на підставі спільної сумісної власності. Згідно із частиною четвертою пункту 3 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Тому кооперативна квартира № 64 за адресою: м. Полтава, вул. Б.Хмельницького, будинок 32, є спільною сумісною власністюОСОБА_2 та ОСОБА_7, оскільки отримана та виплачена повністю у період шлюбу. Тобто, кожен із них має право на Ѕ частку даної квартири.

Даний факт не заперечувався і стороною відповідача, про що вказано у відзиві на позов (а.с.67-68), однак відповідач ОСОБА_3 вказувала, що ОСОБА_2 отримала від свого колишнього чоловіка грошову компенсацію за Ѕ частину квартири № 64 за адресою: м. Полтава, вул. Б.Хмельницького, будинок 32, проте в ході судового розгляду даний факт не знайшов свого підтвердження.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 пояснили, що вони чули від покійного ОСОБА_7, що останній збирався їхати до Автономної Республіки Крим, щоб віддати своїй колишній дружині грошові кошти за половину квартири. Однак документального підтвердження передачі цих коштів, сторонами до суду надано не було.

30 жовтня 1992 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Феодосійського міського управління юстиції АР Крим було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с.8-9).

У відповідності до статті 68 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

Після розірвання даного шлюбу не відбулося розподілу спільного майна подружжя в звязку з тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була укладена усна угода про те, що після смерті одного із них, усе їх спільне майно спадкують їх діти.

Після розірвання шлюбу із ОСОБА_7, діти залишилися проживати із їх матірю у м. Феодосія АР Крим, куди ОСОБА_2 переїхала для проживання до своїх батьків. В подальшому ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_5 приїхала на проживання до м. Дніпра. Після свого одруження донька ОСОБА_5 прийняла прізвище чоловіка ОСОБА_5. Син ОСОБА_9 залишився проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3, де і на даний час проживає. Після свого одруження прийняв прізвище жінки ОСОБА_8.

В звязку з тим, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_7 позивачка повторно одружилася, нею було прийнято прізвище її другого чоловіка «Ксьонз» (а.с.10) .

ОСОБА_7 одружився 20.08.2011 р. на громадянці ОСОБА_12, яка після одруження прийняла прізвище ОСОБА_3, і є відповідачем по даній позовній заяві. Від даного шлюбу спільних дітей у ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не було. Ними виховувалися лише діти ОСОБА_3 від її першого шлюбу.

Після смерті ОСОБА_7 (а.с.15) за заявою його доньки ОСОБА_5 була відкрита спадкова справа приватним нотаріусом Полтавського міського територіального округу ОСОБА_4 (а.с.35)

Згідно листа № 20/01-16 від 08.02.2018 року, заяву про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_7 надала його друга дружина ОСОБА_3 на підставі заповіту, посвідченим 06.04.2013 року Ковалівською сільською радою Полтавського району, Полтавської області (а.с.34).

Таким чином, фактично позивачці стало відомо про порушення її майнового права тільки у лютому 2018 року під час відкриття нотаріусом спадкової справи після смерті її колишнього чоловіка - ОСОБА_7, тобто, коли у спадкову масу була включена квартира з урахуванням інтересів іншої особи, а не інтересів дітей позивачки та померлого спадкодавця. До цього часу ОСОБА_2 було не відомо про наявність заповіту її колишнього чоловіка на користь його другої дружини, який порушує укладену між позивачкою та її померлим чоловіком усну домовленість про перехід їхнього спільного майна (квартири № 64 за адресою: м. Полтава, вул. Б.Хмельницького, будинок 32) у спадок їх дітям. Тому твердження сторони відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності є неспроможними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Дана квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 таОСОБА_2, якій належить її Ѕ частина, яка підлягає виділенню із спадкової маси, та передана позивачці у власність.

Згідно пункту 2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. В звязку з тим, що ОСОБА_2, яка є одним із співвласником спадкового майна, дізналася про порушення свого права лише у лютому 2018 року, то строк позовної давності щодо вимог про поділ майна, не пропущений.

Будь-які дії по відчуженню спільної сумісної власності (квартири № 64 за адресою: м. Полтава, вул. Б.Хмельницького, будинок 32), а також інших діях, перешкоджаючих позивачці здійснювати свої права у відношенні до спільної сумісної власності до своєї смерті ОСОБА_7 не вчиняв, а тому не має підстав вважати, що порушено право позивачки на його володіння після розірвання шлюбу із ОСОБА_7 і до його смерті.

Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином кооперативна квартира за адресоюАДРЕСА_1. є спільним сумісним нажитим у період шлюбу майном.

Частина перша статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя.

Оскільки позивачка не відмовляється від свого права на подружню частку у спільному сумісному майні, яке залишилось після смерті ОСОБА_7, включення подружньої частки в спадкову масу, яке їй належить, не може бути визнано законним та порушує її права.

У відповідності до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, і має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ст.ст. 215-216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені положеннями ст. 203 ЦПК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та такий, що підлягає до задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 63, 68, 70, 72 СК України, ст.ст. 203, 215, 216, 368 ЦК України, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву адвоката ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на 1/2 частку квартири, виключення 1/2 частки квартири зі спадкової маси задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_2

Виключити Ѕ частку квартири 64 за адресою: м. Полтава, вул. Богдана Хмельницького будинок 32, із спадкової маси померлого ОСОБА_7

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Полтавського апеляційного суду апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_13