Провадження 22-ц/812/247/19 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Цуркан І.І.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого 16 листопада 2018 року під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду, відомості про час проголошення вступної та резолютивної частини відсутні, повний текст складено 21 листопада 2018 року у справі № 490/4943/18, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Перша миколаївська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и л а:

У червні 2018 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, зазначила третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Першу миколаївську державну нотаріальну контору про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_6, яка за життя заповіла їй частину приватизованої квартири АДРЕСА_1, яка належала матері на праві особистої власності.

Разом з спадкодавцем на день смерті проживали лише ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які також є доньками померлої.

Всі спадкоємці знали про зміст цього заповіту.

30 листопада 2015 року ОСОБА_3 в пошуках роботи виїхала до Італійської республіки, і з того часу жодного разу не приїздила до м. Миколаєва.

Проте, що мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка не знала, оскільки відповідачі з корисливих мотивів приховували від неї цей факт, зокрема, не відповідали на телефонні дзвінки, багаторазово перешкоджали їй та сину позивачки, ОСОБА_7 у спілкуванні з матір'ю, не допускали їх у спірну квартиру, тому вона не мала можливості отримати інформацію про стан ОСОБА_6.

10 лютого 2018 року, звернувшись в телефонному режимі до Центрального відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області, позивачка дізналася про смерть матері. Після чого, 10 травня 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 звернувся до Першої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6, однак цього ж дня державний нотаріус Першої миколаївської державної нотаріальної контори Каленик Ю.М. виніс постанову про відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку із пропуском строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на наведене, та вважаючи, що вказаний строк пропустила з поважних причин, ОСОБА_3 просила суд визначити їй додатковий двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Перша миколаївська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зазначені позивачем перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини не є об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця, що унеможливлюють вчинення нею дій щодо подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, позивачка є донькою спадкоємця, а тому її необізнаність про смерть спадкодавця не є обставиною, що унеможливлювала її звернення до нотаріуса з відповідною заявою.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 посилався на те, що причини пропуску позивачкою строку на прийняття спадщини є поважними, оскільки про смерть матері вона дізналася 10 лютого 2018 року. Крім того, нотаріус не повідомив її про відкриття спадкової справи, у зв'язку із чим вона не знала про факт смерті спадкодавця.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, є дітьми ОСОБА_6

16 листопада 2000 року ОСОБА_6 склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 2-1634 , у якому вона заповіла дочці ОСОБА_3 належну їй на праві особистої власності частину приватизованої квартири АДРЕСА_1 (а.с.17).

Вказана вище квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого міською службою приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження № 05581 від 13 грудня 1996 року належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та двом іншим її донькам - відповідачам по справі ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.67).

ОСОБА_3 знала про зміст цього заповіту.

Також встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, що між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_4 тривалий час існують неприязні стосунки, у зв'язку з чим, позивачка неодноразово, починаючи з 2011 року та в подальшому протягом 2012 року, 2014 року, у квітні 2015 року зверталася до правоохоронних органів із відповідними заявами. Також у травні 2015 року позивачка зверталася до комісії із захисту прав і законних інтересів людей похилого віку в якій просила вжити заходів до її сестри ОСОБА_4, яка не приділяла увагу матері, створювала перешкоди у спілкуванні з нею.

30 листопада 2015 року ОСОБА_3 виїхала за кордон, там і проживає.

З часу від'їзду з матір'ю вона більше не бачилася, а спілкувалася лише протягом місяця по телефону.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а.с.57).

На час відкриття спадщини разом з спадкодавцем проживали відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

06 листопада 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявами про прийняття спадщини, в якій повідомили про те, що крім них спадкоємцем є ще одна донька померлої - ОСОБА_3, місце проживання якої їм невідомо.

Під час заведення спадкової справи нотаріусом була сформована інформаційна довідка зі спадкового реєстру від 06 листопада 2017 року № 49742240, в якій зазначено, що спадкодавцем ОСОБА_6 був складений заповіт, зареєстрований Першою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області у спадковому реєстрі за № 2-1634.

Позивачка у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, а звернулася лише 08 травня 2018 року.

10 травня 2018 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Каленик Ю.М. відмовлено ОСОБА_3 у відкритті спадкової справи та оформленні спадкових прав на нерухоме майно у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6 (а.с.21).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка обставиною, яка перешкоджала їй своєчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, зазначила незнання про смерть матері та неповідомлення їй про це сестрами через неприязні стосунки з ними.

Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України ).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, правильно зазначив, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Сама по собі відсутність у позивачки інформації про смерть спадкодавця, як визначив у своїх правовій позиції Верховний Суд України, не є достатньою підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

Оскільки відсутність інформації про смерть спадкодавця не можуть вважатися об'єктивними причинами, що перешкодили ОСОБА_3 прийняти спадщину, яка знала про наявність складеного на неї заповіту, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 про те, що відповідачі чинили їй перешкоди у спілкуванні з матір'ю і це унеможливило своєчасно дізнатися про її смерть та подати заяву про прийняття спадщини, колегія суддів відхиляє.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що починаючи з 30 листопада 2015 року (дата виїзду позивачки за кордон) до 10 лютого 2018 року, вона була позбавлена можливості спілкуватися із матір'ю через перешкоди з боку відповідачів.

Також не надано доказів того, що 10 лютого 2018 року їй стало відомо про смерть матері.

До того ж, як вірно зазначив суд першої інстанції, відомості про стан ОСОБА_6 позивачка могла отримати не лише від відповідачів, а й від інших джерел, наприклад від сусідів, відділу поліції, відділу по захисту прав та законних інтересів осіб похилого віку Миколаївської міської ради (куди вона у квітні 2015 року вже зверталася), соціальних служб.

Крім того, матеріали справи не містять доказів й того, що позивачка з часу виїзду за кордон намагалася цікавитись долею спадкодавця (будучи обізнаною про її вік, стан здоров'я, існування заповіту ), вчиняла дії, спрямовані на отримання інформації про її стан, чи хоча б виявляла свого наміру і бажання своєчасно дізнатись про смерть ОСОБА_6, у тому числі і шляхом звернення до консульської установи в Італійській Республіці на яку покладено обов'язок вчинення нотаріальних дій за кордоном, чи органів реєстрації актів цивільного стану. В той час, як дотримуючись загальноприйняті норми поведінки мала можливість цікавитися життям та здоров'ям спадкодавця, а відтак знати про її смерть.

Аргументи апеляційної скарги що саме дії нотаріуса призвели до пропуску строку для звернення з заявою про прийняття спадщини, адже нотаріус зобов'язаний був повідомити позивача про відкриття спадкової справи, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Згідно з пунктами 2.2.,3.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз'яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи відмову від її прийняття.

Закон пов'язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов'язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.

Як видно із матеріалів справи, спадкоємці за законом звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини 06 листопада 2017 року, тобто майже через 1 рік та 8 міс. після смерті спадкодавця, тому вже після спливу передбаченого статтею 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, у позивачки такого права вже не виникало.

Посилання на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, є необгрунтованими, оскільки у зазначеній постанові Верховний Суд України висловив правову позицію щодо поважності причин пропуску для прийняття спадщини у зв'язку з необізнаністю спадкоємця про наявність заповіту, а тому фактичні обставини та підстави позову у справі, що є предметом апеляційного перегляду, не є тотожними фактичним обставинам та підставам позову у справі № 6-496цс17.

В даному випадку сама позивачка у своїй позовній заяві та її представник в суді апеляційної інстанції підтвердив, що позивачці було відомо про складений ОСОБА_6 заповіт на її ім'я.

Тому відмова суду в задоволенні позову про продовження їй строку на подання заяви про прийняття спадщини не свідчить про порушення судом такого фундаментального принципу спадкового права, як свободи заповіту, оскільки зазначений принцип стосується в першу чергу дотримання вільного волевиявлення спадкодавця, яке може співпадати, а може і не співпадати з волею спадкоємця, який може прийняти, а може і відмовитися від прийняття спадщини. При цьому право на прийняття спадщини не є безмежним, а визначається конкретно визначеним законом строком - протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, який може бути продовжений судом лише за наявності поважних причин.

За наведених обставин колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

___________________

Повний текст судового рішення виготовлено 06.02.2019 р.