Постанова

Іменем України

29 січня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/118/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

в складі судді Цимбал І.К.

від 26 січня 2018 року

у справі №753/6745/17 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Український капітал») (далі - ПАТ «Банк «Український капітал», Банк), посилаючись на неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором, звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - позичальник, боржник) про стягнення простроченої заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 1 359 478,84 доларів США.

В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень позовних вимог, зазначив, що 25.01.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Український капітал» (далі - ВАТ «Банк «Український капітал»), яке в подальшому перейменовано у ПАТ «Банк «Український капітал», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у сумі 1 280 000,00 доларів США зі строком користування до 23.03.2013 та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5% річних.

Зазначав, що в січні 2013 року, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, Банк направив останньому вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка залишена боржником без виконання. В вересні 2013 року Банк звернувся до суду позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 у справі № 758/10416/13-ц позов задоволено. В рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1 008 000,00 доларів США, простроченої заборгованості за процентами у розмірі 371 478,84 доларів США, пені у розмірі 410 4155, 37 грн, пені по простроченим процентам у розмірі 642 590, 72 грн, звернуто стягнення на чотири об'єкта нерухомості, належних відповідачу, та переданих позивачу в іпотеку (т. 3, а.с. 70-81).

На час звернення позивача до суду з позовом у справі, що переглядається, заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 у справі № 758/10416/13-ц не було виконано.

Під час розгляду в суді справи, що переглядається, в порядку примусового виконання вказаного вище заочного рішення 30.06.2015 та 31.08.2015 Банком, відповідно до ст. 49 Закону України «Про іпотеку», придбано три предмети предмета, за загальною вартість в розмірі 11 435 000,00 грн.

Вважав, що відповідачем належним чином не виконано зобов'язання за кредитним договором, оскільки зазначення у судовому рішенні еквівалента боргу у національній валюті, в розмірі 12 079 180, 46 грн, не змінює обов'язку відповідача погашення заборгованості у доларах США.

Позивач, посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 805 302,68 доларів США, що становлять непокриту частину суми кредиту зарахованої Банком на погашення боргу в порядку примусового виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києві від 21.11.2013 та з урахуванням внесених відповідачем коштів через касу Банку після ухвалення судового рішення. Також просив стягнути прострочену заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 292 469,03 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; судом неправильно встановлено правовідносини, які виникли між сторонами.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не враховано факт наявності заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013, яким задоволено позов Банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 079 180, 46 грн, та факт реалізації такого предмета іпотеки за даним рішенням.

Судом не враховано вказівок Верховного Суду України в постанові від 13.03.2017, якою раніше було скасовано рішення у даній справі з направленням справи на новий розгляд.

Суд дійшов помилкового висновку, що відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

Судом не враховано, що після ухвалення заочного рішення в 2013 році на погашення заборгованості за кредитним договором позичальником внесено грошові кошти та погашено кредитну заборгованість, у зв'язку з чим зобов'язання за кредитним договором є виконаними повністю.

Вважав, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості є курсовою різницею та збитками Банку, яку останній не заявляв до стягнення, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що призвело до подвійної відповідальності боржника.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказував, що відповідач неправильно трактує висновки ВСУ в постанові від 13.03.2017 та безпідставно вважає свої зобов'язання за кредитним договором виконаними.

Вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, оскільки в матеріалах справи, а саме в заяві про збільшення позовних вимог міститься детальний розрахунок та порядок і спосіб зарахування грошових коштів, що надходили на виконання зобов'язань за кредитним договором від відповідача. В даному розрахунку зазначено, що заборгованість за кредитним договором відповідачем погашено частково та залишок заборгованості становить загальну суму 1 097 771,71 доларів США, які правомірно і стягнуто судом. Відповідачем на спростування даного розрахунку заборгованості не надано суду належних доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув суму боргу як курсову різницю та збитки, то такі доводи є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вимогу про стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту позивач обґрунтовував як непокриту частину суми кредиту зарахованої на погашення боргу відповідача в порядку примусового виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 і внесених відповідачем через касу Банку коштів після ухвалення судового рішення.

Вказав, що позивачем не заявлялися вимоги про стягнення збитків і оскаржуване відповідачем рішення не містить будь-яких посилань про те, що прострочена сума заборгованості за тілом кредиту є курсовою різницею або збитками. Крім того, судом першої інстанції не стягнуто більшої суми ніж ту, що просив позивач. Тому відсутні правові підстави вважати, що суд вийшов за межі позовних вимог.

За наведених обставин просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представники відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник позивача - Тинна Д.С. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2008 року між ВАТ «Банк «Український капітал» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №04свкл-08, за умовами п. 1.1. якого Банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості позичальника перед Банком в сумі 1 280 000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та виконати інші обов'язки, передбачені договором.

Пунктами 2.3., 2.10. кредитного договору передбачено, що кредит надається строком до 23 березня 2013 року та за користування кредитом позичальник сплачує відсотки з розрахунку 14,5% річних.

07 лютого 2008 року між сторонами укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, яким змінено порядок надання Банком грошових коштів позичальнику з відновлювальної відкличної кредитної лінії на не відновлювальну відкличну кредитну лінію (кредит, який видається частинами (траншами), та після повного або часткового повернення якого неможлива повторна видача грошових коштів).

Також, між сторонами було укладено ряд інших договорів про внесення змін та доповнень до кредитного договору року, а саме 31.03.2009, 31.08.2009, 29.09.2009, 28.10.2009, 30.11.2009, 30.12.2009, 27.01.2010, 26.02.2010, 31.03.2010, 29.04.2010, 31.05.2010, 30.06.2010, 30.07.2010, 31.08.2010, 30.09.2010, 31.10.2010 та 30.11.2010, якими внесено зміни щодо строку сплати позичальником процентів за користуванням кредитом за певний місяць.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Банк «Український капітал» неодноразово направляв ОСОБА_1 претензії щодо дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. В претензії від 16.01.2013 Банком повідомлено відповідача про наявність невиконаних зобов'язань за кредитним договором та необхідність дострокового повернення всієї суми кредиту, сплати відсотків за фактичний строк користування кредитом та штрафу (т. 1, а.с. 47 - 51). Претензія Банку залишилася не виконана ОСОБА_1

У вересні 2013 року ПАТ «Банк «Український капітал», у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору та невиконанням претензії щодо дострокового повернення кредиту, нарахованих відсотків та штрафу, звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Подільського районного судом м. Києва від 21 листопада 2013року у справі №758/10416/13-ц за позовом ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 судом задоволено позовні вимоги Банку та звернуто стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано факт наявності заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013, яким задоволено позов Банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 079 180, 46 грн, та факт реалізації такого предмета іпотеки за даним рішенням, не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з мотивувальної частини судового рішення, судом враховано факт наявності заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 та здійснено посилання на аркуші справи.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано висновки та вказівки Верховного Суду України, викладені в постанові від 13.03.2017, якою раніше було скасовано ухвалене у даній справі заочне рішення від 19.11.2015, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, у справі, що переглядається, за наслідками розгляду заяви відповідача про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, Верховним Судом України в Постанові від 13.03.2017 викладено правовий висновок щодо застосування ст. 599 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (т. 2, а.с. 107-110).

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходила із такого.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Скасовуючи попереднє рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року, і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд України вказав на необхідність надання оцінки заочному рішенню Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року, встановити чи було дане рішення виконано, і чи було реалізовано предмет іпотеки й відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок реалізації предмета іпотеки.

Зі змісту мотивувальної частини рішення вбачається, що судом у рішенні повністю викладено резолютивну частину заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року, досліджено докази, що надані відповідачем на підтвердження виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ( т. 2, а.с. 111-112).

Надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, виходячи з того, що відповідач повинен повернути позивачеві грошові кошти за кредитним договором, в тому числі і на підставі рішення суду, в тій самі валюті, в якій він їх отримував, дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки не задовольнило вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки такий висновок узгоджується з правовим висновком, який зроблено Верховним Судом України у цій справі, а саме, що звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено, що: «У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у відповідача станом на 08.08.2013 заборгованість за кредитним договором складає: прострочена заборгованість за кредитом - 1 008 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 08.08.2013 по курсу НБУ складає - 8 056 944, 00 грн; прострочена заборгованість за процентами, нарахованими за період по 08.08.2013 у розмірі 371 478 доларів США 84 центи, що в гривневому еквіваленті станом на 08.08.2013 по курсу НБУ складає 2 969 230,37 грн; заборгованість по сплаті пені по простроченому кредиту відповідно до п. 3.1. кредитного договору у розмірі - 410 415,37 грн; заборгованість по сплаті пені по простроченим процентам відповідно до п. 3.1. кредитного договору у розмірі - 642 590, 72 грн» (т. 1, а.с. 96-104).

Вищезазначене заочне рішення набрало законної сили та відповідачем не оскаржувалося.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» визначено що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

В резолютивній частині вище зазначеного рішення, судом першої інстанції, на виконання вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку», зазначено складові заборгованості за тілом кредиту та відсотками у доларах США, а також зазначено еквівалент заборгованості в національній валюті.

Після набрання вказаним заочним рішенням законної сили за заявою позивача видано виконавчий лист про примусове виконання рішення, який було звернуто до виконання до державної виконавчої служби.

За результатами примусового виконання вищезазначеного заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 у справі №758/10416/13-ц Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні №4195512, дане рішення було частково виконано шляхом: реалізації 30.06.2015 двох предметів іпотеки в порядку ст. 49 Закону України «Про іпотеку» (нежилих приміщень з №1 по №15, групи приміщень №86 (в літ. А), загальною площею 296 кв.м., які розташовані у будинку АДРЕСА_2 та нежилих приміщень в літ. А, загальною площею 87,55 кв.м., в тому числі з №1 по № 8, № IV групи приміщень №83а, площею 83,20 кв.м., МСК пл. 4,35, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3) та реалізації 31.08.2015 предмета іпотеки, а саме: нежилих приміщень з №1 по №7, групи приміщень №58 (в літ. А), загальною площею 236,10 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В ході виконавчого провадження №44195512 з примусового виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби реалізовано нерухоме майно (предмет іпотеки), належне відповідачу. За рахунок реалізації даного майна на виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 частково погашено заборгованість за кредитним договором, а саме на суму у розмірі 11 435 000,00 грн.

Крім того, після ухвалення заочного рішення Подільським районним судом м. Києва ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором внесено грошові кошти, а саме: 29.04.2014 - 5 000 доларів США; 19.05.2014 - 5 000 доларів США, 02.06.2014 - 5 000 доларів США; 28.07.2014 - 5 000 доларів США; 03.07.2015 - 270 000 грн, з яких 22 851,00 доларів США, направлено на погашення тіла кредиту, та 10 000,00 доларів США направлено на погашення відсотків за кредитним договором (т. 1, а.с. 110 - 113, т. 3, а.с. 74 - 77).

Суд першої інстанції встановивши, що звернення стягнення на предмет іпотеки не задовольнило вимог кредитора за основним зобов'язанням у розмірі заборгованості (складові якої зазначено в резолютивній частині заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року у доларах США), дійшов правомірного висновку, що відповідач належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги, що заочним рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в розмірі 12 079 180,46 грн, ґрунтуються на довільному трактуванні резолютивної частини рішення цього рішення.

Судом вірно застосовано ст. 99 Конституції, ст. 192, 533, 632, 1049 ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Із аналізу наведених судом правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правомірного висновку, що зазначення в цьому рішенні еквівалента заборгованості в національній валюті не змінює зобов'язань відповідача по поверненню позивачеві грошових коштів за кредитним договором, в тому числі і на підставі рішення суду (в резолютивній частині якого визначено складові заборгованості в іноземній валюті), в тій самі валюті, в якій він їх отримував (долари США).

Доводи апеляційної скарги, що позивачем після ухвалення Подільським районним судом м. Києва заочного рішення не враховано внесені позичальником грошові кошти на погашення боргу спростовуються належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема випискою по особовим рахункам з 25.01.2008 по 10.03.2015 та розрахунком заборгованості, що міститься в заяві про збільшення розміру позовних вимог (т. 2 а.с. 177-250, т. 3 а.с. 70-81).

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості у розмірі 805 302,68 доларів США становить непокриту частину суми кредиту, зарахованої позивачем на погашення боргу відповідача в порядку примусового виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що заявлена позивачем до стягнення сума боргу у розмірі 805 302,68 доларів США є курсовою різницею та ризиками Банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також заперечення проти заяв та клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 182 ЦПК України заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово подавав заяви про уточнення позовних вимог, а також подавав заяву про збільшення позовних вимог, в яких викладав свої вимоги за позовом. Зокрема, в заяві про збільшення позовних вимог, поданої позивачем 14.12.2017, вбачається, що Банк просив стягнути непокриту частину суми кредиту, яка була зарахована на погашення боргу в порядку примусового виконання заочного рішення суду від 21.11.2013.

Крім цього, позовна заява та заяви позивача про уточнення позовних вимог і про збільшення позовних вимог не містять обґрунтувань позову щодо завдання Банку збитків, а також посилань на ст. 22 ЦК України, якою регламентовано порядок відшкодування збитків.

Таким чином, відсутні правові підстави вважати, що заявлена позивачем до стягнення сума є курсовою різницею та ризиками Банку.

З огляду на викладене, є безпідставними, а тому і не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення вийшов за межі позовних вимог, стягнувши суму, яка є курсовою різницею та ризиками Банку, яку останній не заявляв до стягнення.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги, що стягнення судом заборгованості призвело до подвійної відповідальності боржника, оскільки як вже зазначалося вище, за приписами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Отже, наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитом не позбавляє права кредитора звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом за умови, що зобов'язання боржника за кредитом не виконані в повному обсязі.

Оскільки заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 не виконане у повному обсязі та заборгованість за кредитним договором непогашена, відсутні правові підстави вважати, що задоволення судом позову про стягнення заборгованості призвело до подвійної відповідальності боржника.

Доводи апеляційної скарги, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення міститься посилання на те, що заявлена Банком до стягнення сума є курсовою різницею, є надуманими відповідачем, оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення суд дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума боргу у розмірі 805 302,68 доларів США є різницею між сумою боргу, яка визначена заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013, та фактично зарахованою сумою боргу на погашення заборгованості, тобто непогашеною частиною суми боргу.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до законного та обґрунтованого висновку про те, що позовна вимога про стягнення простроченої суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 805 302,68 доларів США підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 31.10.201.2018 у справі №357/16594/15-ц, до прийняття якої було зупинено апеляційне провадження у даній справі, не підлягають до врахування, враховуючи таке.

Абзацом 2 п. 9 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 передбачено, що у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Аналогічної позиції дотримує і Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2018 у справі №916/1764/17, в якій зробив наступний правовий висновок: «при цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається».

Зі змісту позовної заяви, з урахуванням заяв про уточнення позовних та збільшення позовних вимог, вбачається, що предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, а підставами позову є не виконання ОСОБА_1 в повному обсязі своїх зобов'язань за кредитним договором, тоді як предметом позову у справі №357/16594/15-ц, за результатами розгляду якої Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду прийнято постанову від 31.10.2018 є відшкодування збитків, завданих коливанням курсу долара США, а підставами позову є завдання збитків позичальником позикодавцеві, які полягають у знеціненні валюти в період прострочення виконання зобов'язання за договором позики.

Враховуючи вищезазначене, висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №357/16594/15-ц не підлягають застосуванню у справі, яка переглядається, оскільки вищезазначені справи містять різніпредмети і підстави позову, а тому у даних справах підлягають застосуванню різні норми матеріального права.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення простроченої заборгованості по відсоткам за користування кредитом, з огляду на таке.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 5.2. кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником будь-якої з умов даного договору, у тому числі прострочення позичальником чергового платежу по погашенню кредиту та/або сплаті процентів у встановлений термін, або порушення позичальником або поручителем будь-якої з умов договору застави, банк має право: достроково стягнути суму кредиту і процентів; та/або достроково звернути стягнення на забезпечення, в тому числі заставу; та/або розірвати даний договір в односторонньому порядку; та/або списати з рахунку позичальника суму заборгованості за кредитом та/або процентам.

В пункті 5.3. кредитного договору визначено, що Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, та/або достроково звернути стягнення на предмет застави у визначених даним договором випадках. Вимога Банку про дострокове повернення кредиту та сплату процентів повинна бути виконана позичальником протягом трьох днів з дати отримання листа Банку про повернення кредиту та сплату процентів. В разі відсутності позичальника за адресою, зазначеною в цьому договорі та повернення листа на адресу Банку, строк повернення кредиту рахується з дати поштового штемпеля про повернення листа у зв'язку з неможливістю його вручення.

Як зазначалось вище, позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, надіслано останньому претензію про дострокове повернення кредиту, нарахованих відсотків та сплати штрафних санкцій, яка отримана ОСОБА_1 09.03.2013 (т. 1, а.с. 49). Більш того, як вказувалось вище, заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 в рахунок погашення заборгованості за кредитом, відсотками та штрафу звернуто стягнення на предмет іпотеки.

За вказаних обставин, ПАТ «Банк «Український капітал» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії кредитного договору змінився з третього дня з дати отримання позичальником претензії з вимогою про дострокове повернення кредиту.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 по справі №310/11534/13-ц.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, суд першої інстанції достовірно не з'ясував періоду нарахованих ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами та не врахував наведених вище положень закону, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення простроченої заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Враховуючи те, що суд в частині вирішення позовних вимог про стягнення простроченої заборгованості по відсоткам за користування кредитом неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Враховуючи, що в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відсутні правові підстави для задоволення заяви про поворот виконання судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 292 469 (двісті дев'яносто дві тисячі чотириста шістдесят дев'ять) доларів США 03 центи - скасувати.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості по відсоткам за користування кредитом - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай