ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/139/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю представника відповідача ОСОБА_4, представника позивача Прядуна Р.В.

розглянув у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу 686/13063/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 05 вересня 2018 року (суддя Салоїд Н.М., повне судове рішення складено 15 вересня 2018 року) у справі за позовом Хмельницького обласного кардіологічного диспансеру до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором оренди.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В липні 2017 року Хмельницький обласний кардіологічний диспансер (далі ХОКД) звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_6, в якому просив стягнути з ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість за договором оренди в сумі 151 681, 52 грн.

В обґрунтування наведених вимог зазначив, що 01.10.2014 року між сторонами був укладений договір оренди нежитлового приміщення 106,1 кв.м., що знаходиться в будівлі ХОКД по АДРЕСА_1, строком до 31.08.2017 року. Згідно умов договору орендар зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендодавцеві орендну плату, загальна сума якої за базовий місяць оренди (за жовтень 2014 року) становила 3 183,00 грн., експлуатаційні витрати та відшкодовувати земельний податок пропорційно займаній площі. Позивач зазначив, що орендар передбачених договором обов'язків не виконувала, з грудня 2015 року орендної плати та інших передбачених договором платежів не сплачувала у зв'язку з чим рішенням Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017 року вказаний договір оренди був розірваний.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги позивач зазначив, що станом на 20.06.2017 року у відповідачки перед ХОКД утворилась заборгованість в сумі 150 840, 72 грн., з яких: 83 315,66 грн. - орендна плата; 27589,06 грн. -експлуатаційні витрати; 3618,45 грн. - земельний податок; 13497,79 грн. - інфляційні нарахування та 22 819,31 грн. пені. А тому і просив стягнути з ОСОБА_6 на користь позивача цю суму заборгованості.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Хмельницького обласного кардіологічного диспансеру орендну плату в сумі 83 315,66 грн., комунальні послуги в сумі 27 589,06 грн., 3618,45 грн. земельного податку, інфляційні нарахування - 13497,79 грн., пеню - 9 437,8 грн., а всього 137 458,76 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку та вказує, що це рішення постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права і підлягає до скасування. На підтвердження доводів апеляційної скарги апелянтка зазначила, що розглядаючи спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував той факт, що листами Хмельницької обласної ради №1434/01-15 від 13.07.2012 року, №1380/01-15 від 09.07.2013 року та №2415/01-15 її було звільнено від сплати орендної плати в період з липня по жовтень 2012 року та з травня по січень 2014 року, тому суд прийшов до помилкового висновку про стягнення з неї орендної плати та інших платежів. Також суд не врахував, що через відключення у орендованому приміщенні електроенергії та водопостачання вона не мала об'єктивної можливості його використовувати, у зв'язку з чим вказане приміщення було передане позивачу на підставі акту прийому-передачі від 09.12.2015 року. Вказані обставини міг би підтвердити завідувач господарства ХОКД ОСОБА_7, проте судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання апелянтки про його допит в якості свідка. ОСОБА_6 вважає, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та стягнуто з неї заборгованість за користування нежитловим приміщенням, яким вона фактично не користувалась. Крім того апелянтка вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами випливають із виконання сторонами господарського договору, тому цей позов повинен розглядатись Господарським судом, а не судом загальної юрисдикції.

У відзиві на апеляційну скаргу Хмельницький обласний кардіологічний диспансер погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим. У відзиві вказує, що мотиви та підстави, зазначені апелянтом у скарзі є безпідставними. Справа розглянута судом із дотриманням правил підсудності та суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від обов'язку сплачувати орендну плату та експлуатаційні витрати.

Представник апелянта ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивача Прядун Р.В. заперечив проти доводів апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_6 до суду не з'явилась, хоча про день і час розгляду справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Так відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 жовтня 2014 року між Хмельницьким обласним кардіологічним диспансером та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 був укладений договір оренди нежитлового приміщення (нерухомого майна) за №169/1 строком до 31 серпня 2017 року, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору є оренда окремо визначеного майна, нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, для його використання як оздоровчого комплексу. За цим договором орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду нежитлове приміщення площею 106.1 кв.м. (а.с. 23-25).

Відповідно до пункту 2.4 договору розмір орендної плати за базовий місяць (ним є жовтень 2014 року) був визначений сторонами в сумі 3 183, 6 грн. Орендна плата перераховується орендарем щомісячно в терміни до 15 числа поточного місяця з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць на підставі виставленого орендарем рахунку.

Пунктом 4.1.3 договору передбачено обов'язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендодавцеві орендну плату, експлуатаційні витрати по утриманню приміщення та відшкодовувати орендодавцеві земельний податок пропорційно займаній площі.

Цього ж дня приміщення було передано ФОП ОСОБА_6 за актом приймання-передачі.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» 30.10.2014 року підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 припинено (а.с. 33-34).

Орендар ОСОБА_6 належним чином не виконувала свої зобов'язання, передбачені умовами вказаного договору, з грудня 2015 року орендної плати та інших визначених договором платежів не сплачувала у зв'язку з чим рішенням Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017 року договір оренди нежитлового приміщення, укладений сторонами 01.10.2014 року розірвано та зобов'язано ОСОБА_6 звільнити займане нежитлове приміщення.

Відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області від 31.08.2017 року № 092-13/36-5422 на рахунки Хмельницького обласного кардіологічного диспансеру за період з 01.12.2015 року по 30.03.2017 року поступлення коштів від ФОП ОСОБА_6 склало 332 грн. 92 коп. 21.12.2015 року (а.с. 41).

Станом на 20.06.2017 року у відповідачки перед Хмельницьким обласним кардіологічним диспансером утворилась заборгованість в сумі 150 840, 72 грн., яка складається із заборгованості по орендній платі в сумі - 83 315,66 грн.; експлуатаційним витратам і - 27589,06 грн. земельному податку - 3618,45 грн.; інфляційним нарахуванням - 13497,79 грн. та пені в сумі 22 819,31 грн..

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції правильно виходив із його обґрунтованості та доведеності, оскільки між сторонами виникли зобов'язання з договору оренди, яких відповідач не виконала, а тому суд стягнув з неї заборгованість, яка передбачена умовами договору, пеню та відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати від простроченої суми.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і ґрунтується на доказах, яким судом дана правильна оцінка.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1-2, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Так, відповідно до змісту ст.ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Також, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріали справи містять розрахунки розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції за попередній період, згідно із п. 2.8 договору оренди № 169/1 від 01.10.2014 року (а.с. 87-103); розрахунки розміру відшкодування витрат на теплопостачання орендованого приміщення за коефіцієнтом відношення площі орендованого приміщення до загальної опалювальної площі ХОКД, вказаної у договорах з теплопостачальною організацією та виставлених теплопостачальною організацією (а.с. 87-103, 172- 203) та розрахунки відшкодування податку на землю за коефіцієнтом відношення площі орендованого приміщення до загальної орендованої площі, для якої нараховується податкове зобов'язання зі сплати податку на землю, розмір якого вказаний у податкових деклараціях з плати за землю (а.с. 87-103, 204, 206-210, 212-216, 219-222).

Апеляційним судом перевірено порядок обчислення і їх розмір і встановлено їх відповідність вимогам закону та матеріалам справи.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до наданих позивачем розрахунків стягнув з ОСОБА_6 на користь Хмельницького обласного кардіологічного диспансеру 83 315,66 грн. боргу за орендну плату, 27 589,06 грн. заборгованості за комунальні послуги, 3618,45 грн. земельного податку, 13497,79 грн. інфляційних нарахувань та пеню в розмірі - 9 437,8 грн..

При цьому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення пені із розрахунку за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції проігноровано листи Хмельницької обласної ради №1434/01-15 від 13.07.2012 року, №1380/01-15 від 09.07.2013 року та №2415/01-15 на підставі яких ОСОБА_6 була звільнена від сплати орендної плати в період з липня по жовтень 2012 року та з травня по січень 2014 року, і судом незаконно стягнуто з неї орендну плату та інші платежі за вказані періоди, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки як вбачається із тексту позовної заяви та розрахунків позивача, Хмельницький обласний кардіологічний диспансер вимог про стягнення коштів з ОСОБА_6 за періоди з липня по жовтень 2012 року та з травня по січень 2014 року не заявляв. Предметом зазначеного спору було стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі та експлуатаційним витратам за період з 01.12.2015 року по 30.03.2017 року (до моменту розірвання договору оренди).

Не спростовують висновків суду й посилання апелянта на відключення у орендованому приміщенні електроенергії та водопостачання, у зв'язку з чим остання не могла використовувати вказане приміщення за призначенням, а тому не повинна нести витрати за оренду приміщення та сплачувати податки.

Так, дійсно згідно акту про порушення №003197 від 13.11.2015 року, складеного посадовими особами ПАТ «Хмельницькобленерго» на об'єкті оздоровчий комплекс в будівлі АДРЕСА_1 було опломбовано прилади живлення із вилученням зразка кабеля для проведення дослідження, однак згідно цього акту саме споживач ОСОБА_6 порушила правила користування електричною енергією, здійснивши самовільне безоблікове підключення струмоприймачів до електричної мережі, що не є власністю енергопостачальної компанії, хоча за умовами п. 2.6 договору оренди, ОСОБА_6 була зобов'язана самостійно подбати про укладення договору із відповідною постачальною організацією (а.с. 156-158).

Зважаючи на те, що орендар самостійно несе ризики, пов'язані із рентабельністю своєї діяльності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від обов'язку сплачувати орендну плату та експлуатаційні витрати.

Доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини, які виникли між сторонами випливають із виконання сторонами господарського договору, тому вказаний позов повинен розглядатись Господарським судом, а не судом загальної юрисдикції на увагу не заслуговують, оскільки на день звернення до суду ОСОБА_6 не була фізичною особою-підприємцем і відомості про неї як фізичну особу-підприємця виключені з ЄДРПОУ.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що припинення підприємницької діяльності фізичної особи не припиняє зобов'язань, породжених внаслідок такої підприємницької діяльності, тому спір з приводу виконання договору оренди між сторонами підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції. Вказані висновки суду узгоджуються із п. 14 постанови Пленуму ВСС України № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» та правовою позицією, висловленою Верховного Суду України у справі № 6-125цс13 від 04.12.2013 року.

На думку судової колегії, доводи апеляційної скарги про те, що на підставі акту прийому-передачі від 09.12.2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та завідувачем господарства Хмельницького обласного кардіологічного диспансеру ОСОБА_7, апелянтка передала вказане приміщення позивачу є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки посадовою інструкцією завідувача господарства ОСОБА_7 (а.с. 124-126) не передбачено право вчинення ним дій по прийняттю орендованих приміщень чи підписуванню актів приймання-передачі приміщень, що здаються в оренду.

Так, згідно витягу з ЄДРПОУ щодо Хмельницького обласного кардіологічного диспансеру (а.с. 132-133) та п. 4.2, 4.5, 4.6 Статуту (а.с. 127-131) особою, яка очолює ХОКД та уповноважена без довіреності діяти від його імені є головний лікар. Докази того, що головний лікар доручав завідувачу господарства ОСОБА_7 приймати орендоване приміщення від ОСОБА_6, чи підписувати акт приймання-передачі цього приміщення від імені ХОКД, як орендодавця, в матеріалах справи відсутні.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

А тому посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не дав оцінки наданим відповідачкою доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (Пронін проти України № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) п. 1 ст. 6 Конвенції (995_004) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2019 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк