Єдиний унікальний номер судової справи 2-2403/2007
Номер провадження 22-ц/812/2174/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Ленінським районним судом міста Миколаєва 17 травня 2019 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця і начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо постанови про відкриття виконавчого провадження та внесення відомостей до реєстру боржників,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Центральний ВДВС).

В обґрунтування скарги зазначено, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2007 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 лютого 2007 року і до досягнення нею повноліття.

28 липня 2008 року постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №8393084 за виконавчим листом №2-2403, виданим Ленінським районним судом міста Миколаєва 18 квітня 2007 року на підставі вищевказаного рішення суду.

Між тим, оскільки за наявною у скаржника інформацією, його колишня дружина ОСОБА_3 не подавала жодної заяви на примусове стягнення з нього аліментів, то, на думку ОСОБА_1 , у державного виконавця не було і підстав для відкриття виконавчого провадження.

У зв`язку із цим, 29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 направив начальнику Центрального ВДВС скаргу, в якій просив визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 28 липня 2008 року, визнати незаконною та скасувати нараховану заборгованість по виконавчому провадженню №8393084, визнати незаконним внесення його у Єдиний державний реєстр боржників, видаливши інформацію щодо нього з цього реєстру, а також провести службове розслідування щодо факту незаконного відкриття виконавчого провадження старшим державним виконавцем.

Разом з тим, листом начальника Центрального ВДВС відмовлено скаржнику у розгляді його заяви по суті.

Посилаючись на викладенні обставини, ОСОБА_1 просив суд:

визнати незаконною бездіяльність начальника Центрального ВДВС;

визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №8393084, а також інші постанови, які могли бути винесені у межах цього провадження;

визнати незаконною та зобов`язати начальника Центрального ВДВС скасувати нараховану заборгованість за виконавчим провадженням №8393084;

визнати незаконним внесення прізвища ОСОБА_1 у Єдиний реєстр боржників та зобов`язати начальника Центрального ВДВС видалити інформацію щодо нього як боржника з цього реєстру по виконавчому провадженню №8393084;

зобов`язати відповідні органи провести службове розслідування по факту підробки документів, зловживання владою та службовим становищем державним виконавцем Центрального ВДВС Кірток А.А. та начальником Центрального ВДВС Бакай Л.А.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2018 року у прийнятті скарги ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання незаконними дій та бездіяльності начальника відділу, визнання незаконною та скасування нарахованої заборгованості по виконавчому провадженню, а також покладення обов`язку провести службове розслідування по даним фактам - відмовлено.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 квітня 2019 року скарга ОСОБА_1 в частині визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та внесення даних щодо нього як боржника до реєстру боржників прийнята до розгляду. Залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кірток А.А.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2019 року у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасовано. Передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом не були витребувані матеріали виконавчого провадження, а тому висновки ґрунтуються на припущеннях. Також заявник стверджував, що стягувач заяв про примусове виконання судового рішення не подавала, оскільки отримувала аліменти на утримання дитини від нього, як платника, добровільно, тому підстав для відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було.

Окрім того в апеляційній скарзі звернуто увагу на той факт, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено заявника про дату та час розгляду даної скарги.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За роз`ясненнями, наданими в пунктах 13,20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені в пунктах 3-5 ч.7 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

З матеріалів справи встановлено, що з липня 2008 року на примусовому виконанні у Центральному ВДВС знаходиться виконавчий лист, виданий судом 18 квітня 2007 року на виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходів (том 1 а.с.13).

Вказане виконавче провадження відкрито старшим державним виконавцем 28 липня 2008 року за направленим до Центрального ВДВС виконавчим документом (том 1 а.с.30,196).

Вважаючи, що діями старшого державного виконавця з відкриття виконавчого провадження порушені його права, боржник ОСОБА_1 оскаржив постанову у судовому порядку, посилаючись на відсутність права державного виконавця приймати на виконання виданий судом виконавчий лист про стягнення аліментів за відсутністю заяви стягувача.

За змістом ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України, який діяв на час винесення оскаржуваної постанови) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документу, зазначеного у ст.3 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, чи в інших передбачених законом випадках.

Якщо виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом України і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити провадження.

Положеннями ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) та пунктами 3.1, 3.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року за №74/5 (з відповідними змінами, яка діяла на час спірних правовідносин), передбачається, якщо в процесі виконавчого провадження державному виконавцеві стало відомо, що змінилося місце проживання чи місцезнаходження боржника, місце його роботи або з`ясувалося, що на території, на яку поширюються функції органу державної виконавчої служби, майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє, однак належне боржнику майно перебуває на території іншого органу державної виконавчої служби, то державний виконавець негайно складає про це відповідний акт.

У цьому разі виконавчий документ разом з копією акту не пізніше наступного дня державний виконавець зобов`язаний надіслати до органу державної виконавчої служби за новим місцем проживання боржника, місцем його роботи чи за місцезнаходженням майна боржника, про що одночасно в копії супровідного листа, повідомляє стягувача.

З матеріалів виконавчого провадження Центрального ВДВС і відповіді Інгульського (Ленінського) ВДВС вбачається, що старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження 28 липня 2008 року на підставі виконавчого листа, що виданий на виконання судового рішення про стягнення аліментів та копії акту Ленінського ВДВС про надіслання виконавчого документу у відповідності до вимог пункту 3.2 вищенаведеної Інструкції про проведення виконавчих дій.

За такого, законодавством, яке регулює правовідносини з приводу примусового виконання судових рішень, повторне надання заяви стягувачем при направленні виконавчого документу до іншого органу виконавчої служби не вимагається. У цьому випадку передбачене відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу та акту іншого органу виконавчої служби у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на час винесення оскаржуваної постанови).

Отже, відмовляючи у задоволенні скарги в частині визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, суд першої дійшов правильного висновку, що поданий виконавчий документ відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця щодо винесення 28 липня 2008 року постанови про відкриття виконавчого провадження за виданим судом виконавчим документом є правомірними.

Вказані висновки суду узгоджуються із самим фактом відсутності заяви стягувача про відкликання виконавчого документу з примусового виконання, та обізнаністю боржника щодо наявності судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини.

Надана представником боржника заява стягувача про те, що нею ніякі заяви про примусове стягнення аліментів з колишнього чоловіка до виконавчих служб не подавалися, не засвідчена у відповідності до вимог закону, та не має правого значення для вирішення питання щодо правомірності винесення постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем саме Центрального ВДВС.

Доводи боржника ОСОБА_1 щодо добровільності сплати ним аліментів на утримання доньки та наявності на це згоди стягувача спростовуються: по-перше, доданими розписками та платіжними документами, з яких вбачається, що боржник почав сплачувати аліменти на користь колишньої дружини ще до народження доньки та ухвалення судом рішення; і по-друге, у сторін виконавчого провадження є спільний син ОСОБА_6 , 2001 року народження, на утримання якого аліменти за вказаним судовим рішенням не стягувалися, а у змісті позову, та у змісті судового рішення викладені та встановлені обставини виключно щодо відмови боржника надавати допомогу на спільну доньку.

Також у виконавчому листі є відмітки про виконання судового рішення за місцем роботи боржника на 2007 рік у Відкритому акціонерному товаристві «Миколаївгаз», що само по собі спростовує твердження боржника про його необізнаність щодо примусового виконання рішення суду та відсутність на це згоди стягувача (том 1 а.с.192 зворот).

Таким чином викладені обставини не дають змогу колегії суддів дійти висновків, що боржник ОСОБА_1 у добровільному порядку виплачував аліменти на користь стягувача ОСОБА_7 на утримання доньки, у визначеному судовим рішенням розмірі, та у нього за час стягнення аліментів не утворилася заборгованість.

При цьому, відмовляючи у задоволенні скарги щодо виключення даних про боржника з відповідного реєстру, суд першої інстанції виходив з того, що доводи заявника про безпідставність відкриття виконавчого провадження ґрунтуються на припущеннях, внаслідок чого відсутні підстави і для виключення його даних із реєстру боржників.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час розгляду скарги) заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ч.4 ст.71 вищевказаного Закону України виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

За правилами ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилось, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувачу і боржнику.

Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Частиною першою ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час звернення зі скаргою) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 надав до виконавчої служби копії розписок, квитанцій та чеків, на підставі яких він добровільно перераховував аліменти на користь стягувача (том 1 а.с.124-159).

Усі заявлені боржником суми враховані державним виконавцем у розрахунок заборгованості по аліментам, яка ним була розрахована раніше, і відтак станом на 01 жовтня 2016 року заборгованість, що залишилася, складала суму в розмірі 46 538 грн., що перевищує заборгованість за три місяця періодичних платежів (том 1 а.с.270).

Отже, доводи боржника щодо безпідставності внесення його даних до відповідного реєстру, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, так як вони суперечать положенням ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» та документам, які свідчать про наявність у ОСОБА_1 , як платника аліментів, заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців.

За такого, встановивши вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 і обґрунтованість доводів суду за цими обставинами.

Разом з тим, при постановлені ухвали районним судом було допущено порушення норм процесуального права, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст. 450 ЦПК України скарга на дії або бездіяльність державного виконавця розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Відповідно до ч.ч.6,7 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Юридичним особам та фізичним особам-підприємцям у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No.2), № 38789/04, §23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 квітня 2019 року скарга ОСОБА_1 в частині визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №8393084, та внесення даних щодо нього як боржника до реєстру боржників прийнята до розгляду. Судове засідання призначено на 18 квітня 2019 року. Зазначену ухвалу разом з судовою повісткою-повідомленням направлено на адреси учасників справи (том 1 а.с.97-98,99).

Згідно протоколу від 18 квітня 2019 року розгляд справи відкладено на 15 травня 2019 року. Відповідну судову повістку-повідомлення направлено на адресу учасників справи (том 1 а.с.100,101).

Доказів отримання учасниками справи, у тому числі ОСОБА_1 , судових повісток на 18 квітня 2019 року та 15 травня 2019 року матеріали справи не містять.

При цьому, протокол судового засідання та оскаржувана ухвала суду першої інстанції датовані 17 травня 2019 року. Проте, у справі відсутні будь-які докази повідомлення учасників справи про судове засідання, яке відбулося 17 травня 2019 року.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З апеляційної скарги боржника ОСОБА_1 , поданої його представником ОСОБА_2 вбачається, що він посилається на неповідомлення його про розгляд справи.

Зазначене є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення у справі.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2019 року скасувати, та постановити нове судове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця і начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо постанови про відкриття виконавчого провадження та внесення відомостей до реєстру боржників, поданої в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 26 грудня 2019 року