Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 760/15877/13-ц

провадження № 61-11538св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник позивача - Кононець Станіслав Петрович,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 74 095,00 дол. США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку, на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) з кінцевим терміном повернення кредиту до 29 листопада 2022 року. Додатковою угодою № 1 до кредитного договору сторонами збільшено суму кредиту на 30 450,00 дол. США до 103 732,26 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 29 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. У подальшому сторонами були укладені додаткові угоди до цього договору, а саме 08 травня 2008 року, 22 липня 2009 року, 23 грудня 2009 року, 25 травня 2010 року, 14 вересня 2010 року, 22 липня 2011 року.

26 жовтня 2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за договорами кредиту та поруки від 29 листопада 2007 року.

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за вказаними договорами кредиту та поруки стало ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 29 листопада 2007 року станом на 11 червня 2013 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 1 125 243,37 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 795 328,90 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 170 645,06 грн і пені у розмірі 159 269,41 грн.

На підставі вказаного ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року у загальному розмірі 1 125 243,37 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2018 року у складі судді Коробенка С. В. у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач у порушення вимог статті 12 ЦПК України не надав суду обґрунтованого і зрозумілого розрахунку заборгованості відповідача, як в частині заборгованості за тілом кредиту, так й у частині нарахованих процентів і пені. При цьому, суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованість позичальника за кредитним договором від 29 листопада 2007 року за наявними у справі матеріалами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг України» задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року у розмірі 846 988,40 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 795 328,90 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 51 659,50 грн.

У задоволенні інших вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 475,10 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість з позичальника. При цьому судом відмовлено у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом і пенею за період 26 жовтня 2012 року до 11 червня 2013 року, оскільки позивачем 26 вересня 2012 року було направлено відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту протягом 30 днів з дати направлення цієї вимоги, тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти і пені припинилося після пред`явлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Крім того, оскільки банк скористався правом вимоги дострокового виконання основного зобов`язання у повному обсязі, направивши відповідачам у вересні 2012 року відповідну вимогу, а з позовом до суду про стягнення заборгованості з боржника і поручителя звернувся лише у липні 2013 року, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому порука ОСОБА_2 за договором поруки від 29 листопада 2007 року припинилась.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд не врахував, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набуло право вимоги за кредитним договором від 29 листопада 2007 року та наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає положенням вказаного кредитного договору.

Постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 74 095,00 дол. США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку, на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) з кінцевим терміном повернення кредиту до 29 листопада 2022 року. Додатковою угодою № 1 до кредитного договору сторонами збільшено суму кредиту на 30 450,00 дол. США до 103 732,26 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 29 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. У подальшому сторонами були укладені додаткові угоди до цього договору, а саме 08 травня 2008 року, 22 липня 2009 року, 23 грудня 2009 року, 25 травня 2010 року, 14 вересня 2010 року, 22 липня 2011 року.

26 вересня 2012 року ПАТ «ОТП Банк» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення усієї суми кредиту, яка залишилась, та сплати процентів за користування кредитом протягом 30 днів з моменту направлення банком цієї вимоги.

26 жовтня 2012 між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за договорами кредиту і поруки від 29 листопада 2007 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 29 листопада 2007 року станом на 11 червня 2013 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 1 125 243,37 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 795 328,90 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 170 645,06 грн і пені у розмірі 159 269,41 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Оскільки ПАТ «ОТП Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України пред`явило 26 вересня 2012 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і вказало у вимозі, що ця заборгованість має бути погашена протягом 30 днів з моменту направлення цієї вимоги, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання на 26 жовтня 2012 року.

Таким чином, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором від 29 листопада 2007 року позичальником належним чином не виконано, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позичальник несе відповідальність за його невиконання.

При цьому суд перевірив розрахунок кредитної заборгованості на дотримання вимог закону і умов договору та обґрунтовано відхилив висновок експерта від 24 березня 2017 року, згідно з яким підтвердити наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми) перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видається за можливе, оскільки в матеріалах справи відсутні первинні документи бухгалтерського обліку щодо обліку заборгованості за кредитним договором, що відповідає вимогам статті 110 ЦПК України. Інших належних і допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості за кредитним договором, поданого позивачем, відповідачем суду не надано, тому доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Також судом було враховано, що позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом і пеню починаючи з 26 жовтня 2012 року, у зв`язку з чим у цій частині вимоги визнані необґрунтованими й суд відмовив у їх задоволенні.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» згідно з договором факторингу від 26 жовтня 2012 року, укладеним із ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», набуло право вимоги за договорами кредиту і поруки від 29 листопада 2007 року.

Так, судом установлено, що 26 жовтня 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактор) і ПАТ «ОТП Банк» (клієнт), яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», було укладено договір факторингу, за умовами якого клієнт передає (відступає) фактору права грошової вимоги на кредитний портфель, який включає у себе право грошової вимоги за кредитними договорами (перелік яких міститься у додатку № 1 до цього договору), а фактор здійснює фінансування клієнта за плату на умовах цього договору.

У витязі з додатку № 1 до вказаного договору зазначено договори кредиту і поруки від 29 листопада 2007 року. Визначена загальна сума боргу у валюті кредиту - 795 382,90 грн, сума процентів - 51 659,50 грн, а всього - 846 988,40 грн.

У досудових вимогах від 22 березня 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомило боржника і поручителя про набуття ним права вимоги за кредитним договором і договором поруки відповідно до договору факторингу від 26 жовтня 2012 року та зазначило про необхідність дострокового виконання боргового зобов`язання у повному обсязі.

При цьому, сума заборгованості, стягнута на підставі оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, відповідає сумі зазначеній у цих повідомленнях, а саме: 795 382,90 грн - заборгованість за кредитом та 51 659,50 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, а всього - 846 988,40 грн.

У частині першій статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За положеннями статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням вказаного, встановивши, що на момент укладення договору факторингу від 26 жовтня 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи та мало право здійснювати фінансові послуги як фінансова компанія, зокрема - надання факторингу, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право грошової вимоги до відповідачів, ставши новим кредитором за кредитним договором.

Твердження заявника, що апеляційним судом неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат є безпідставним, оскільки суд апеляційний інстанції відповідно до вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову, змінив розподіл судових витрат.

Так, у частині першій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, частково задовольнивши позов ПАТ «ОТП Банк», апеляційний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений останнім за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам, тобто 6 475,10 грн ((3 441,00 грн + 5 161,50 грн) * 75,24 %).

Правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права при вирішенні спору в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості з поручителя за кредитним договором судом касаційної інстанції не перевірялося, оскільки постанова апеляційного суду у цій частині сторонами не оскаржувалася.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян