Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2019 року

Лисичанський міський суд в особі головуючого судді Фастовця В.М., розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути заборгованість у сумі 70007,39 грн., мотивуючи вимоги порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором б/н від 16.03.2011.

Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано.

Відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на вимоги своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ч.1-3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд….

Згідно з ч.ч.2, 4, 8 ст.83 ЦПК України:

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З наведених норм чітко і недвозначно вбачається, що позивач зобов`язаний надавати усі наявні у нього докази вимог тільки разом із позовною заявою, а у разі відсутності такої можливості подати відповідну заяву.

Справа відкрита у спрощеному позовному провадженні, про що, розпоряджаючись своїми процесуальними правами на власний розсуд, просив і сам позивач (а.с.6,38).

Окрім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (справа DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Позивач у справі, що стосується його приватного інтересу, жодним чином не був позбавлений можливості представити свою справу шляхом надання усіх доказів під час звернення до суду та додаткових доказів невизнання заперечень відповідача проти позову, якби такі мали місце.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з цього, суд розглядає справу на підставі наданих позивачем доказів.

У судовому засіданні встановлено, що 16.03.2011 відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку /а.с.12/.

Доказів укладання між сторонами кредитного договору, умови якого були б порушені відповідачем, а звідси взагалі будь-яких правовідносин, суду не надано, тому підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні.

Мотиви, з яких суд прийшов до висновку.

I. Підставою позову зазначено порушення відповідачем укладеного між сторонами кредитного договору.

Згідно ст.214 ч.1 п.1, 3 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

При цьому відповідно до ст.213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, суд, повинен визначити у своєму рішенні чи дійсно між сторонами у справі був укладений кредитний договір, та якими доказами позивач це підтвердив?

При цьому, суд виходить з того, що існуючий у цивільному процесі принцип змагальності виключає застосування концепції негативного доказування. Саме така позиція викладена у п.41-43 постанови КГС ВС від 23 жовтня 2019 р. у справі № 917/1307/18

«Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ПАТ "АПК-Інвест", як Позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення Відповідачем зобов`язань за Договором, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - підписання спірного договору сторонами саме 27.03.2018.

Проте наявності таких доказів судом апеляційної інстанції встановлено не було, а навпаки, спростовано твердження Позивача про підписання Договору сторонами 27.03.2018. У той же час, зробивши припущення про ймовірне підписання Договору Позивачем у період з 02.04.2018 по 10.04.2018, суд апеляційної інстанції в порушення принципу змагальності безпідставно переклав тягар доведення цієї обставини на Відповідача та фактично бездоказово презюмував виникнення в останнього зобов`язань за договором до спливу строку поставки товару, встановленого в специфікації №1. В порядку obiter dictum Верховний Суд зазначає, що у даному випадку суд апеляційної інстанції припустився логічної помилки, коли в обґрунтування свого рішення фактично використав концепцію негативного доказу, яка сама по собі порушує принцип змагальності» (http://reyestr.court.gov.ua/Review/85211537).

Звідси випливає і наступний висновок відсутність заперечень з боку відповідача не є підставою для безумовного визнання існування тих чи інших обставин, на які посилається позивач у справі, а суд не звільняється від обов`язку перевірки наданих позивачем доказів на підтвердження його позовних вимог.

Оцінюючи у якості доказів укладання сторонами кредитного договору Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, суд виходить з правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа № 342/180/17).

У вказаній постанові ВП ВС дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України чітко визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК Україниза змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу підписання Анкети-заяви (16 березня 2011 р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05 квітня 2019 р.). Так кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

До того ж, надані позивачем Умови у п.1.1.7.58 містять посилання на анексію Криму, тому відповідач ніяк не міг ознайомитися з ними у 2011-му році (а.с.21).

Також при підписанні Анкети-заяви вбачаються порушення частин першої, другої статті 207 ЦК України, оскільки домовленості щодо розміру процентів за користування кредитом, штрафні санкції тощо повинні бути вчинені у письмовій формі та підписані сторонами.

Тому суд не приймає надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт (а.с.13) і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.14-28), як неналежні докази у справі.

Окрім того, на підтвердження висновків ВП ВС, суд зазначає, що у наданому позивачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.13) міститься посилання на те, що процентну ставку з 01.09.2014 р. та 01.04.2015 було змінено, тобто повідомлено про факт який вже відбувся (а.с.13 зв.).

З огляду на те, що Анкета-заява була підписана 16 березня 2011 р., відповідач не міг ознайомитися з Тарифами, в яких повідомлено про зміну процентної ставки у 2014 р. і 2015 р.

Сам Витяг передбачає існування кількох різних видів тарифів карти «універсальна» - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», і кожна з них має різну базову % ставку на місяць.

Оцінюючи такі докази, як Анкета-заява та розрахунок заборгованості, суд виходить з наступного.

З метою визначення достатності цих доказів для встановлення судом існування між сторонами кредитних правовідносин необхідно визначитися з нормативним регулюванням таких правовідносин.

*Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти….

З наведених норм чітко і недвозначно вбачається, що банк зобов`язаний надати позичальнику грошові кошти у певному розмірі, тобто погоджену сторонами суму, яка може дорівнювати хоч 01 копійці, але у будь-якому випадку повинна мати позитивне значення, бо не можна дати кредит в розмірі 0 грн. і нарахувати на нього відсотки за користування. Якщо сторони не домовилися про розмір кредиту, у кредитора не встановлюється обов`язок надати цю суму боржнику і право на повернення кредиту з відсотками, а у боржника не встановлюється право на отримання цього кредиту і обов`язок повернути його з відсотками.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такими істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду…

Згідно ст.47 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги…

Відповідно до ст.6 ч.1 абз.1, ч.1 абз.2 п.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору;

договір якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Таким чином, розмір кредиту як предмет договору, визначений обов`язковою, а тому істотною умовою кредитного договору як статтею 1054 ЦК України так і статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

*Згідно ст.202 ч.1, ч.2 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.1055 ч.1 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

На підставі ст.207 ч. 1, 2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Таким чином, форма досягнення згоди між банком та фізичною особою закріплюється або на предметах фізичного світу договір на папері, листи, телеграми, телетайп, або повинна бути підтверджена електронними доказами. В обох випадках така згода повинна бути скріплена підписами сторін договору.

Тобто досягнення сторонами кредитного договору згоди щодо такої істотної умови договору як розмір кредиту повинно бути викладено виключно в письмовій формі.

*Ст.638 ч.1 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто якщо сторони у письмовій формі не тільки не погодили, а навіть не визначили таку істотну умову кредитного договору як розмір кредиту, - він є неукладеним і не породжує правових наслідків.

В наданій суду Анкеті-заяві зазначені анкетні данні відповідача, місце його проживання, телефон.

Обов`язкова, а тому істотна умова кредитного договору розмір кредиту, погоджений сторонами, в Анкеті-заяві відсутня (а.с.12).

Сам по собі зміст Анкети-заяви також не підтверджує намірів чи погодження сторін на укладання саме кредитного договору.

Суду не надано доказів ні оформлення відповідачем будь-якої карти, ні її отримання відповідачем разом із пін-кодом, ні отримання відповідачем кредитних коштів. Самі Умови…, які були б прийняті судом у якості доказу, у справі теж відсутні.

Тому у суду немає жодного належного доказу, який би підтверджував укладання сторонами кредитного договору.

Доказів внесення відомостей щодо умов кредитування відповідача та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу позивача згідно п.3.4 та їх систематизація в регістрах синтетичного та аналітичного обліку на паперових носіях або в електронній формі згідно п.5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 р., суду теж не надано.

А наданий до позову розрахунок заборгованості не може бути доказом вимог позивача, бо повинен базуватися саме на первинній бухгалтерській документації, а її існування позивачем теж не доведено.

Суд повторно наголошує, що всі ці докази, якби вони існували, знаходилися б у володінні позивача, будь-які перешкоди для їх надання разом із позовом або до винесення рішення по справі відсутні.

Тим більш, що позиція цього складу суду щодо виконання вимог ЦПК України в частині своєчасного і повного надання доказів відома позивачу вже більше року, і не є одинокою.

Так, аналогічної позиції щодо відсутності доказів про укладення між сторонами кредитного договору у разі невизначення кредитного ліміту та наведеному обсязі доказів притримуються Київський та Дніпровський апеляційні суди (постанова Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 р. http://reyestr.court.gov.ua/Review/84715255, постанова Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 р. у справі №755/11081/18 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/84975269).

II. Додатково суд зазначає таке

1.Підписання Анкети-заяви ніяк не спростовує очевидний факт відсутності погодження між сторонами по справі розміру кредиту (кредитного ліміту) в жодному з наданих позивачем документів.

Як безпосередньо випливає з ч.1 ст.627 ЦК України, свобода договору не є абсолютною, тому що при визначенні умов договору сторони повинні враховувати вимоги ЦК України та інші акти цивільного законодавства.

У даному випадку взагалі відсутні ознаки будь-якого договору, у межах якого сторони проявили свою «свободу».

2. Визнання договору неукладеним в судовому порядку неможливо, що підтверджує постанова КГС ВС від 30 липня 2019 р. у справі №907/804/17: «Враховуючи зміст вказаних норм, колегія суддів зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України» (http://reyestr.court.gov.ua/Review/83413044).

Що стосується презумпції правомірності договору та відсутності позову про визнання його недійсним, то така презумпція може бути тільки у укладеного договору. Визнати неукладений договір недійсним неможливо.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом 30-ти днів з дня його складення.

Відомості про учасників справи:

- позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д;

- відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: