Ухвала

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа №222/1569/18

провадження № 61-22151ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленко Ксенії Олександрівни на постанову Донецького апеляційного суду від 01 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № R9В від 23 грудня 2011 року у розмірі 80 235,55 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 23 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № R9В, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 79 272 грн, строком користування до 23 грудня 2016 року. За умовами п.3.3.1 кредитного договору розмір процентної ставки за користування кредитом становить 18 %. Відповідно до п.3.3.2 - у випадку невиконання зобов`язань, передбачених п.5.3.11 та п.5.3.12 договору, розмір процентної ставки автоматично підвищується на 5 % річних через 3 робочих дня після невиконання умов договору. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено договір застави № R9B, згідно якого предметом застави є автомобіль марки ВАЗ, модель 217030-124-01, тип - легковий седан, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

22 січня 2018 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» відступило ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» права вимоги за кредитним договором № R9В. Всі права вимоги, які існували у ПАТ «ВТБ Банк» в рамках кредитного договору № R9В від 23 грудня 2011 року та договору застави належать ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», і виконання зобов`язань має виконуватись на користь нового кредитора. 12 лютого 2018 року відповідачу ОСОБА_1 направлялось Банком повідомлення № б/н від 22 січня 2018 року про відступлення прав вимог за кредитним договором, в якому повідомлялась сума заборгованості та банківські реквізити для її погашення, але відповідачем оплату не здійснено. Станом на дату відступлення - 22 січня 2018 року, відповідач має заборгованість в сумі 80 235,55 грн, яка складається з: 44128,73 грн - суми простроченого основного боргу за кредитом; 816,08 грн - суми нарахованих процентів у валюті кредиту; 35290,74 грн - суми прострочених процентів у валюті кредиту.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 21 травня 2019 року в задоволенні позову ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі.

Постановою Донецького апеляційного суду від 01 листопада 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» задоволено частково.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 травня 2019 року скасовано повністю.

Позов ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» заборгованість за кредитним договором R9В від 23 грудня 2011 року станом на 22 січня 2018 року, яка складається із: заборгованості за кредитом 44 128 (сорок чотири тисячі сто двадцять вісім) грн 73 копійки, заборгованості за процентами 18 459 (вісімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн 69 копійок.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

04 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коваленко Ксенія Олександрівна засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційного скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 01 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила скасувати оскаржувану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору в цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 80 235,55 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100=192 100 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Коваленко К. О. подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленко Ксенії Олександрівни на постанову Донецького апеляційного суду від 01 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко