Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 404/2502/16

провадження № 61-7405св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 липня 2017 року у складі судді Панфілової А. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Голованя А. М., Дуковського О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 22 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4, укладений договір про надання траншу, що є невід'ємною частиною рамкової угоди від 22 травня 2008 року, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 250 000 доларів США на строк 84 місяці зі сплатою процентів у розмірі 16 % річних.

На виконання зобов'язань за цим договором 29 травня 2009 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов договору утворилась заборгованість, яка станом на 29 березня 2016 року становила 167 971,62 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 110 060,24 доларів США, за відсотками - 57 911,38 доларів США.

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позову вказала, що порука за цим договором припиняється, якщо протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор не пред'явить до поручителя вимоги або позову, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 3.1. договору).

Вважає, що договір поруки припинив свою дію на підставі пункту 3.1. цього договору та частини четвертої статті 559 ЦК України.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 липня 2017 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 167 971,62 дол. США.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору виникла заборгованість, яку слід стягнути солідарно з боржника та поручителя. Обставинам припинення договору поруки надано оцінку у рішенні Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 липня 2017 року, що набрало законної сили, за наслідком розгляду позову ОСОБА_5 до ПАТ «Альфа Банк» про визнання договору поруки припиненим.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що останній платіж сплачено позичальником у листопаді 2013 року, тому строк виконання відповідної частини основного зобов'язання настав у грудні 2014 року, а до суду із цим позовом банк звернувся у квітні 2016 року, тобто в межах встановленого договором поруки трирічного строку для пред'явлення вимог до поручителя. 05 квітня 2016 року банк направив на адресу поручителя вимогу про повернення заборгованості за кредитом у строк не пізніше п'яти днів від дати відправлення цієї вимоги та звернувся до суду з цим позовом у квітні 2016 року, тобто у межах встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов. У решті судові рішення просила залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір поруки припинив свою дію на підставі пункту 3.1. договору та частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням.

Оскільки касаційна скарга містить доводи щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання припиненою поруки, а в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості не оскаржується, тому законність ухвалених у справі судових рішень відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядається лише у частині, що оскаржується.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 22 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 укладений договір про надання траншу, що є невід'ємною частиною рамкової угоди від 22 травня 2008 року, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 250 000 доларів США на строк 84 місяці зі сплатою процентів у розмірі 16 % річних.

На виконання зобов'язань за цим договором 29 травня 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов договору утворилась заборгованість, яка станом на 29 березня 2016 року становила 167 971,62 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 110 060,24 доларів США, за відсотками - 57 911,38 доларів США.

Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 22 травня 2008 року (а.с. 48, зворот, т. 1) останній платіж за цим договором позичальник сплатив 23 травня 2015 року.

Оскільки позичальник ОСОБА_4 узяті на себе зобов'язання перед банком за укладеним кредитним договором порушив, кредитор ПАТ «Альфа-Банк» направив 16 лютого 2015 року позичальнику та 05 квітня 2016 року поручителю відповідні письмові вимоги про погашення допущеної простроченої кредитної заборгованості та попередив, що у випадку її непогашення у визначений строк банк застосує своє право на дострокове повернення всього кредиту (а.с. 30, 33 т. 1).

Проте прострочена заборгованість за кредитним договором відповідачами погашена не була.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до положень 3.1. договору поруки від 29 травня 2009 року порука за цим договором припиняється, якщо протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор не пред'явить до поручителя вимоги абопозову.

Оскільки строк дії поруки встановлений сторонами у договорі, тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк дії поруки не застосовується.

Договір укладений строком на 84 місяці, строк виконання усіх зобов'язань - травень 2015 року.

З урахуванням того, що банк, надіславши 16 лютого 2015 року на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то саме з цієї дати слід рахувати передбачений пунктом 3.1. договору поруки трирічний строк звернення до суду з вимогою до поручителя.

Оскільки із цим позовом до суду банк звернувся у квітні 2016 року, тобто в межах трирічного строку, передбаченого пунктом 3.1. договору поруки від 29 травня 2009 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, для припинення вказаного договору поруки.

При цьому суди правильно врахували, що обставинам щодо визнання договору поруки від 29 травня 2009 року припиненим надано оцінку у рішенні Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 лютого 2017 року, яке набрало законної сили.

За таких обставин доводи касаційної скарги про припинення договору поруки на підставі пункту 3.1. цього договору та частини четвертої статті 559 ЦК України є безпідставними.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права пр. вирішенні зустрічного позову є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_5 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк