Дата документу 18.12.2019 Справа № 311/1964/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/1964/16 Головуючий у 1 інстанції Нікандрова С.О.
Провадження № 22-ц/807/3721/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року (повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2019 року) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання дії неправомірними та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання дій неправомірними та виселення.

В обґрунтування позову зазначало, що 20 квітня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №ZPDNGK00002142, згідно якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 21 496,00 доларів США на строк до 17 квітня 2026 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 того ж дня уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 80,60 кв. м, житловою площею 45,60 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, однак останній, в порушення умов договору вчасно не сплачує грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з чим, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: квартиру, загальною площею 80,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі виданого судом виконавчого листа відкрито виконавче провадження.

Банку стало відомо, що згідно довідки про склад сім`ї від 06 червня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Вказані дії іпотекодавця позивач вважає порушенням умов іпотечного договору, зокрема пункту 17.12 договору іпотеки, згідно якого передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Банк не надавав своєї згоди на реєстрацію вказаних осіб за адресою предмету іпотеки, у зв`язку з чим вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом його прав та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд визнати дії ОСОБА_1 щодо реєстрації у предметі іпотеки членів його сім`ї без згоди Банку неправомірними і вчиненими з порушенням вимог законодавства, та виселити неправомірно зареєстрованих осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, із зняттям цих осіб з реєстраційного обліку в органі МВС України до повноважень якого входять питання громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», Запорізького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», Дніпрорудненського відділення філії Запорізького регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 , третя особа Василівська районна державна адміністрація Запорізької області в особі служби у справах дітей, про визнання недійсним пункту іпотечного договору.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2018 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , їх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , з квартири (предмет іпотеки), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ПАТ КБ «ПриватБанк», Запорізького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», Дніпрорудненського відділення філії Запорізького регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 , третя особа Василівська районна державна адміністрація Запорізької області в особі служби у справах дітей, про визнання недійсним пункту іпотечного договору відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року та постанова Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2018 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» скасовані та направлені в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року та постанова Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , залишені без змін.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року (повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2019 року) у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, АТ КБ «ПриватБанк» у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_3 надала суду відзив га апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги та обраний спосіб захисту порушених прав не ґрунтується на законі.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZPDNGK00002142.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 18000 доларів США строком до 17 квітня 2026 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 квітня 2006 року на між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 80,60 кв.м, житловою площею 45,60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу Бесараб А. О., рада з опіки та піклування Дніпрорудненської міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації, сектору групи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Василівського РВ ГУ МВС України в Запорізькій області, ГУ МВС України в Запорізькій області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 20 квітня 2006 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 квітня 2006 року №ZPDNGK00002142, а саме: квартиру, загальною площею 80,60 кв. м, житловою площею 45,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаної квартири Банком з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. Встановлено початкову ціну реалізації ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаної квартири в розмірі не менше ринкової вартості. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно п.17.7 договору іпотеки від 20 квітня 2006 року, на порушення якого посилається Банк і яким обґрунтовує заявлені вимоги, встановлений обов`язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди іпотекодержателя.

Пунктом 17.12 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 18 договору іпотеки від 20 квітня 2006 року, у разі порушення іпотекодавцем зобов`язання, передбаченого пунктами 17.2, 17.3, 17.4, 17.7 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 100 % від вартості предмета іпотеки, зазначеної у пункті 10 цього договору.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами у договорі іпотеки визначено правові наслідки у випадку порушення іпотекодавцем зобов`язань, передбачених пунктом 17.7 договору.

Згідно довідки про склад сім`ї від 06 червня 2016 року №339 за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані: з 04 липня 2006 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з 24 квітня 2008 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з 21 травня 2008 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5

В обґрунтування заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що зареєструвавшись у спірній квартирі, відповідачі порушили пункт 17.12 договору іпотеки, згідно з яким іпотекодавець зобов`язався не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки, відповідачем було порушено умови договору іпотеки, позивач вважає, що відповідачі зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог чинного законодавства, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст.7,8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слід визнати дії ОСОБА_1 щодо реєстрації відповідачів у предметі іпотеки неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства, а також виселити неправомірно зареєстрованих відповідачів з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку в органах МВС України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Банком ні в позовній заяві, ні в ході судового розгляду справи не зазначено, які саме із зазначених дій вчинив іпотекодавець, що підпадають під дію п.17.7 договору іпотеки, Банком не додано жодних доказів на підтвердження зазначених дій. Будь-яких правових підстав для зняття відповідачів з реєстраційного обліку та виселення, передбачених договором або законом, ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві не навів, а наведені в обґрунтування позовних вимог норми статей 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» таких підстав не містять.

Судом першої інстанції вірно встанволено, що укладений іпотечний договір не містить умов та порядку виселення іпотекодавця та членів його сім`ї з наданої в іпотеку квартири у зв`язку з порушенням умов договору щодо реєстрації будь-яких осіб в предметі іпотеки, тобто обраний позивачем спосіб захисту умовами договору не передбачений.

За приписами ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. (Справа «Кривицька і Кривицький проти України», заява №30856/03, §41,42,43,44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

Відповідно положень ч.3,4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, звертаючись до суду з відповідним позовом кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вірного висновку про те, що змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості тлумачиться є основоположним принципом судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично самоусунувся від доведення своїх вимог у суді, обмежився тими письмовими доказами, які були додані до позовної заяви під час попереднього судового розгляду справи.

Будь-яких клопотань про долучення додаткових доказів, уточнення позовних вимог суду не заявляв, в судове засідання не з`явився.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Банк не заявляв вимоги про виселення відповідачів з інших підстав, в тому числі з підстав, передбачених положеннями статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання дій ОСОБА_1 щодо реєстрації у предметі іпотеки неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства, та виселення неправомірно зареєстрованих відповідачів з квартири (предмету іпотеки), зі зняттям з реєстраційного обліку, не ґрунтується на законі або договорі, а тому зазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: