Провадження № 2/638/1382/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Семіряд І.В.,

при секретарі Романовій О.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації по оплаті комунальних послуг,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, про стягнення матеріальної компенсації по оплаті комунальних послуг. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що відповідно до рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.06.2015 вона та відповідач є співвласниками житлового будинку літ. «Ж-2», пінобетонний, житловою площею 75,0 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами у вигляді альтанки літ. «З», огорожі № 6,7,8,9,10, замощення 1, а також приватизованої земельної ділянки до нього площею 0,0866 гектарів і споруд, за кодним визнано право власності по 1/2 частині вказаного неруховомого майна.

Оскільки відповідач з жовтня 2014 припинив брати участь в оплаті комунальних послуг, та з цього часу комунальні послуги позивач сплачує самостійно, а відповідач відмовляється вносити плату за комунальні послуги та відшкодовувати їй свою частку витрат, позивач звернулась до суду з дійсним позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд стягнути з відповідача Ѕ частину від сплачених нею наступних сум: за вивіз ТПВ 1536,00 грн., за спожитий природний газ 13269,28 грн., за водопостачання та водовідведення 4954,68 грн., борг за електроенергію у сумі 2000 грн., а також податок на земельну ділянку що у 2016 становить 276,21 грн., у 2018 284,50 грн. Крім того, у звязку з тим, що виникла необхідність у замінні газового котла позивач просить стягнути з відповідача Ѕ частки вартості нового газового котла та його устаткування , що становить 24960/2=12480,00 грн. Всього у загальній суммі позивач просить стягнути з відповідача 24437,86 грн.

Відповідач ОСОБА_2, подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що проти задоволення позову заперечує в повному обсязі та вважає його необґрунтованим оскільки:

- доводи позивача про те, що їй невідомо місцезнаходження відповідача в період з 11.10.2014 суперечать матеріалам справи та в повній мірі не відповідають фактичним обставинам справи,

- він не зник в невідомому напрямку, оскільки після припинення шлюбних відносин, він не припиняв спілкування з дочкою ОСОБА_4, Ці обставини встановленні також рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 11.09.2017 по справі 638/9931/15- про стягнення з нього аліментів на утримання дитини.

- окрім відповідача, позивача та їх спільної дитини в зазначеному будинку також зареєстрований повнолітній син позивача від першого шлюбу, на якого також нараховуючться комунальні платежі.;

- відповідач з жовтня 2014 фактично не проживає в житловому будинку та не користується комунальними послугами;

- в літку 2017 відповідачу стало відомо, що в будинку проживають чужі невідомі йому люди, та за результатами проведеної перевірки Шевченківським ВП ГУНП в Х.о встановлено та підстверджено факт передачі позивачем житлового будинку в оренду третім особам, та зі змісту договору оренди йому стало відомо що будинок переданий в оренду на 7 місяців з орендною платою 1300 дол.США на місяці( по закінченні опалювального сезону орендна плата еквівалент 1400 дол.США + комунальні послуги), отже комунальні послуги були сплаченні третіми особами а не позивачем, крім того відповідач зазначив, що він як співвласник має право на половину від отриманої позивачем неправомірної вигоди;

- позивачем було змінено вхідні замки до вказаного домоволодіння, у звязку з чим на сьогоднішній день відповідач не має фізичної можливості потрапити до свого обєкта права власності, таким чином порушуючи його права власності та право користування своєю власністю, з цього приводу ним направлено на адресу позивача лист-звернення про усунення перешкод у праві користування житловим будинком та передати йому комплект ключів, однак жодна відповідь на його звернення не надішла;

- в житловому будинку встановленні прилади обліку (лічильники) за наступними комунальними послугами: а саме: обліку спожитої електроенергії; обліку спожитого природного газу; обліку спожитої холодної води (вартість водовідведення залежить від водопостачання), тому не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки позивач просила стягнути послуги, які нараховувались на зареєстрованих осіб.

Отже, в своєму відзиві відповідач зазначає про те, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки він фактично не користувався комунальними послугами з постачання електроенергії, природного газу та холодної води , оскільки фізично не знаходився в житловому будинку з жовтня 2014 , він не повинен нести регресного обовязку з оплати половини їх вартості перед позивачем. В тому числі і за послуги ТПВ, оскільки не проживаючи в житловому будинку, він не залишав сміття та відходів. Щодо боргу за електроенергію в розмірі 2000 грн., відповідач зазначив про те, що ця сума не може бути врахована при стягненні з відповідача, оскільки відповідано до квитанції від 26.11.2014 вбачається, що ця сума утворилась за жовтень 2014, однак він не проживав в будинку з жовтня 2014.

В свою чергу позивач надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила що :

- відповідальність за сплату комунальних послуг несуть співвласники, кількість зареєстрованих осіб, не впливає на відповідальність співвласників;

- не стягнення з відповідача аліментів за минулий час, при прийнятті рішення Дзержинським районним судом м. Харкова від 15.06.2017, говорить про те, що відповідач приймав участь в утриманні дитини, а не в участі щодо утримання 1/2 частки спільного майна;

- у зимовий період 2016 вона дійсно здавала частину будинку в оренду, але за іншу суму;

- щодо тверджень відповідача про те, що заборгованість за електроенергію нарахована за жовтень 2014 спростовується довідкою Північного РВЕ від 14.03.20185, згідно якої вбачається, що сума боргу на 25.11.2014 становить 2973,23 , та в липні 2014 нарахована сума за спожиту електроенергію у сумі 3721,66 грн., з яких сплачено 2000 грн., в листопаді зараховано 820 грн., відповідно заборгованість за електроенергію урахувалась за час спільного мешкання позивача з відповідачем;

- суми по водопостачанню та водовідведенню враховані до часу встановлення лічильників та з урахуванням періоду половини;

- сплата відповідачем замельного податку за 2012, жодним чином не стосується її вимоги , про компенсацію половини вартості суми по сплаті земельного податку за 2016, 2018 рр. Тому, позивач вважає позов обґрунтованим та просила задовольнити його в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, підтримали позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_5, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав , що відповідач не проживає в будинку, натомість в житловому будинку окрім позивача та їх спільної з відповідачем дитини проживають інші особи, доступ відповідача до будинку обмежено незаконним діями позивача, позивач користується сама будинком та користується комунальними послугами в ньому та відповідач не повинен приймати участь в утриманні належного йому майна, оскільки це його власність і він має право користуватись ним на власний розсуд та відсутність в будинку опалення на його збереження та на права сусідів не впиливає, а з приводу заміни нового котла зазначили про те, що дозвільної документації на його заміну позивачем надано не було , касовий чеку також відсутній, з вказаним питанням позивач до відповідача не зверталась, тому в цій частині також слід відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.06.2015, позовні вимоги ОСОБА_1, до ОСОБА_2, про встановленя факту проживання однією родиною та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку літ. Ж-2, пено-бетонного, житловою площею 75,0 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами у вигляді альтанки літ. 3 , огорожі № 6,7,8,9,10, замощення 1 та на приватизовану ділянку до нього площею 0,0866 гектарів з призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою м. Харків, пров. Очаківський, 4, задоволено. (а.с. 10-13). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2015 вказане рішення залишено без змін ( а. с. 8).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.04.2016 касаційна скарга ОСОБА_2, відхилена (а.с. 17-18).

Отже, вказаний будинок є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1, та відповідача ОСОБА_2

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач з жовтня 2014 в зазначеному домоволодінні не мешкає, та з цього часу припинив брати участь в оплаті комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 151 ЖК України передбачено обовязок власника по забезпеченню схоронності жилого будинку ( квартири), проведення за свій рахунок поточного та капітального ремонту, утримання в порядку прибудинкової території.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» також передбачено обов»язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже витрати з утримання будинку у вигляді оплати на його утримання та прибудинкової території й плати за комунальні послуги є солідарним обов»язком її власника.

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов»язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов»язку одним із боржників. Такий боржник набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці ( інше може бути встановлено договором або законом) за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

При реалізації боржником, який виконав солідарний обов»язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов»язання, а саме основне солідарне зобов»язання перетворюється на регрес не часткове, а боржник, який виконав солідарний обов»язок за основним зобов»язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов»язанням.

Відповідачем не заперечується той факт, що ОСОБА_1, здійснювала у зазначений період оплату за комунальні послуги.

Доводи відповідача ОСОБА_2, про те, що його не проживання в будинку є підставою для відмови в задоволенні в позові, суд не приймає до уваги, оскільки, в даному випадку, вказаний ним факт не свідчить про відсутність обов»язку останнього, як співвласника будинку, утримувати своє житло, що підтверджується положеннями ч. 2 ст. 317 ЦК України, згідно яких на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Тобто, оскільки відповідач , як співвласник домоволодіння повинен нести витрати по забезпеченню схоронності жилого будинку, до яких судом віднесено комунальні послуги за спожитий природний газ, а також витрати на податок на земельну ділянку, яка відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку має вид використання для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, то позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ частину за вказані витрати підлягають задоволенню.

Отже, відповідно до наданих квитанцій з відповідача слід стягнути (13269,28 грн., за спожитий природний газ : 2 = 6634,64) + (2217,97 грн., податок на земельну ділянку : 2 = 1108,99 грн.) = 7743,63 грн.

В частині стягнення комунальних платежів за послуги з вивозу ТПВ 1536,00 грн., за водопостачання та водовідведення 4954,68 грн., слід відмовити, оскільки зазначенні послуги фактично відповідачем не споживались, що сторонами не заперечується та зазначенні послуги не впливають не схоронність житлового будинку.

Щодо вимоги про стягнення боргу за електроенергію у сумі 2000 грн., суд вважає за необхідним також відмовити, оскільки відповідач вказану заборгованість не визнає та позивачем не доведено факту, що заборгованість утворилась саме за час спільного мешкання позивача та відповідача однією родинною, та надана довідка АК «Харківобленерго» від 14.03.2018 не підтверджує зазначеної обставини, оскільки період нарахування та сплати зазначений в ній не в повному обсязі, а саме: з довідки виключений період 08.2014, 09.2014 та 10.2014. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, відповідач також не користувався даними послугами з електропостачання, у звязку з непроживанням в спільному домоволодінні у вказаний період.

Щодо вимог позивача про відшкодування відповідачем вартості котла «Bosch» gaz 6000 w разом з комплектуючими приладами для його функціонування та встановлення у розмірі половину від 24960,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Крім того, пунктом 1 ст.3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг із змінами та доповненнями (далі Закону №265/95) субєкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобовязані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно ст.2 Закону №265/95 розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Відповідно до ст.8 Закону №265/95 форма, зміст розрахункових документів, порядок реєстрації та ведення розрахункових книжок, книг обліку розрахункових операцій, а також форма та порядок подання звітності, повязаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункових книжок, встановлюються органом доходів і зборів.

Положення про форму та зміст розрахункових документів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, повязаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми №ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок) (далі ? Наказ № 13).

Цим Положенням визначено форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків субєктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, а також комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами при прийманні готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування (далі - ПТКС), за винятком ПТКС, що дають змогу користувачеві здійснювати виключно операції з отримання коштів, та розрахунків при здійсненні операцій з купівлі-продажу іноземної валюти.

Крім того, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/8976 (далі - Інструкція) встановлено загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Згідно п.1.4 Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Відповідно до п.1.13 Інструкції під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Цією Інструкцією встановлено правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера, платіжного доручення, платіжної вимоги - доручення, платіжної вимоги, розрахункового чека, акредитива, інкасового доручення (розпорядження). Використання векселів та спеціальних платіжних засобів, зокрема платіжних карток (у тому числі корпоративних платіжних карток), регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку.

Враховуючи вищевикладене, видаткова накладна, гарантійний талон вважаються документами первинного обліку та не є розрахунковими документами, а отже в задоволенні вимоги про відшкодування вартості котла «Bosch» gaz 6000 w разом з комплектуючими приладами для його функціонування та встановлення у розмірі половини від 24960,00 грн., задоволенню не підлягають, оскільки позивач надала суду неналежні докази щодо таких витрат.

Отже, оскільки ОСОБА_2, є співвласником житлового будинку, то стягнення з нього 1/2 понесених ОСОБА_1, витрат щодо оплати комунальних послуг на утримання будинку ( а саме: спожитий природний газ) та стягнення податку на землю, яка використовується для обслуговування домоволодіння є правомірним , і в даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 7743,63 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог;

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 198, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 317,544 ЦК України, ст. 151 ЖК України, ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації по оплаті комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( 61045, м. Харків, пров. Очаківський, 4, фактичне місце проживання 61103, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (61045, м. Харків, пров. Очаківський, 4) витрат щодо оплати комунальних послуг та утримання будинку в сумі 7743,63 грн., (сім тисяч сімсот сорок три) 63 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( 61045, м. Харків, пров. Очаківський, 4, фактичне місце проживання 61103, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (61045, м. Харків, пров. Очаківський, 4) понесені судові витрати у розмірі 198,40 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05.02.2019.

СУДДЯ І.В. СЕМІРЯД