ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 641/6148/17

Провадження № 22-ц/818/4573/19

11 грудня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі

ОСОБА_2

треті особи: Третя Харківська нотаріальна державна контора,

Акціонерне товариство Комерційний банк « ПриватБанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року у складі судді Чайка І.В. по справі № 641/6148/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Третя Харківська нотаріальна державна контора, ПАТ КБ « ПриватБанк» про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Третя Харківська нотаріальна державна контора, ПАТ КБ « ПриватБанк» про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з січня 2012 року вона разом із своїм сином ОСОБА_4 проживала у будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належав його діду ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та залишив заповіт, яким заповів ОСОБА_4 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ». Земельну ділянку за вищевказаною адресою в рівних частинах ОСОБА_5 заповів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини у встановлені законом строки, однак право власності на спадщину за заповітом після смерті діда не оформив. ОСОБА_4 був інвалідом та потребував стороннього догляду.

Хоча вона і зареєстрована за іншою адресою, однак фактично з 2012 року постійно мешкала разом з сином, доглядала його та піклувалася ним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її син помер. Після його смерті залишилася спадщина та оскільки ОСОБА_4 не залишив заповіту вона є єдиним спадкоємцем .

Вона не звернулась до нотаріальної контори у встановлені законом строки із заявою про прийняття спадщини після смерті сина, оскільки відповідачі її завірили, що самостійно займуться реєстрацією спадщини в інтересах всіх спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та їй не треба здійснювати жодних юридичних дій для цього.

Однак згодом їй стало відомо, що відповідачі діяли тільки в своїх інтересах, зокрема здійснювали дії щодо визнання за ними права власності після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на все майно.

З урахуванням уточнень просила встановити факт її постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем - ОСОБА_4 померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 ; розтлумачити заповіт ОСОБА_5 від 17 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4330 щодо визначення часток майна, що заповідані були спадкоємцям за заповітом ; визнати право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок літ. « А-1» та на 1/3 частину земельної ділянки за цією адресою.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти позову. Позивач була дружиною її рідного брата. У шлюбі у них народився син ОСОБА_4 . Через три роки після народження сина, позивач пішла від свого чоловіка до іншого та перестала надавати їм можливість спілкуватися з дитиною. Коли ОСОБА_4 захворів її родина розпочала допомагати йому. Їх батько зробив заповіт старий будинок батько заповів ОСОБА_4 , а новий будинок- їй та її сестрі. В червні 2012 року ОСОБА_4 переїхав жити до старого будинку, де жив до січня 2015 року. Мешкав він сам, собі готував та був дієздатним, конструктував з дрібних деталей, займався велоспортом. Комунальні послуги ОСОБА_4 сплачував сам, він працював. Позивач не жила з ОСОБА_4 , вона з родиною переїхали жити до спірного будинку вже після смерті ОСОБА_4 .

Представник відповідачів заперечував проти задоволення позову. ОСОБА_4 у спірному будинку мешкав з 2012 року. Він був інвалідом третьої групи за загальним захворюванням та йому була протипоказана важка праця. Він був працездатним, не потребував стороннього і постійного догляду, міг обслуговувати себе сам до 2015 року, а вже у 2015 році йому стало зле, він три місяці знаходився в лікарні та після виписки через декілька днів помер. Позивач не мешкала із сином у спірному будинку, вона мешкала зі своїм другим чоловіком та їх сумісним сином в квартирі по АДРЕСА_2 . У встановлений законом строк позивач не прийняла спадщину після смерті сина, із заявою про надання додаткового строку на прийняття спадщини до суду не зверталась.

Представники третьої особи - Третя Харківська нотаріальна державна контора та ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому підстав для визнання права власності в порядку спадкування за законом не вбачається. Щодо тлумачення заповіту від 17 червня 2008 року, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то позивач не є спадкоємцем за цим заповітом та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, підстав для тлумачення заповіту немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Нею в повному обсязі були доведені позовні вимоги та надані відповідні докази, які в порушення процесуального законодавства судом при ухваленні рішення по справі взяті до уваги не були.

Допитані в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтвердили, що на час смерті ОСОБА_4 у 2015 році вона мешкала разом з ним за адресою: АДРЕСА_1

Суд поставив в залежність задоволення позовних вимог про тлумачення заповіту від задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що не є правильним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Не заперечують той факт, що за час хвороби ОСОБА_4 його мати ОСОБА_1 здійснювала догляд за сином та опікувалась ним, але ж це не свідчить , що вона постійно проживала разом з сином в період з 2012 року по день його смерті.

ОСОБА_1 ходила ночувати додому - в квартиру по АДРЕСА_3 , де проживає разом з чоловіком. За час відсутності ОСОБА_1 догляд за ОСОБА_4 здійснювали інші родичі.

На час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не є особою, яка заявила про прийняття спадщини після смерті сина - ОСОБА_4 у передбачений законом спосіб відсутня постанова нотаріуса про відмову у оформленні спадщини, тому вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем є передчасними.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_5 належали на праві власності житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0536 га по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

17 серпня 2008 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному земельну ділянку загальною площею 0,0536 га по АДРЕСА_1 ; а також ОСОБА_4 житловий будинок літ. «А-1» з відповідною частиною надвірних будівель, а ОСОБА_11 та ОСОБА_2 в рівних частках кожній житловий будинок літ. «Е-1» з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 .

Згідно спадкової справи заведеної Сьомою Харківською ДНК після смерті ОСОБА_5 з заявами про прийняття спадщини за заповітом та законом звернулися ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 зареєстрований за цією адресою та де проживав на час смерті ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .

Спадкова справа заведена Третьою Харківською ДНК на підставі претензії кредитора ПАТ КБ «Приватбанк».

03 листопада 2015 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса від 03 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , оскільки у заповіті не визначені частки у спадковому майні, на які претендують спадкоємці та роз`яснено спадкоємцям, що їм необхідно звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Згідно відповіді Третьої Харківської ДНК від 11 вересня 2017 року ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду із заявою про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 .

Відповідно до статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.5 ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" /станом на 2012 рік/ зазначено, що місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Позивачкою не надано доказів щодо постійного проживання з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що з 2012 року вона проживає із сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Між тим, з 17 серпня 1988 року позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , а 17 березня 2016 року ОСОБА_1 , її чоловіком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 цю квартиру приватизовано.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 27 квітня .2016 року в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 з 26 січня 2012 року зареєстрований лише ОСОБА_4 .

В суді першої інстанції допитано ряд свідків, поясненням яких судом першої інстанції надана відповідна оцінка.

Щодо пояснень свідків, то суд відноситься до них критично, оскільки беззаперечних/чітких даних, що позивач постійно проживала с ОСОБА_4 саме з 2012 року не має.

При цьому у якості свідків допитано ОСОБА_6 - чоловік позивача; ОСОБА_7 - син позивача; ОСОБА_8 - племінник чоловіка позивачки.

Свідок ОСОБА_9 заначала, що позивач доглядала сина та свекра; говорила, що сину зробили операцію; останні 5-10 років в квартирі не мешкає.

В суді апеляційної інстанції допитана у якості свідка ОСОБА_12 , зазначила, що позивач переїхала до сина разом з чоловіком, допомагала сину. Однак зазначає, що вона переїхала до сина у 2018 році, хоча ОСОБА_4 помер у 2015 році.

Щодо посилання ОСОБА_1 , що ОСОБА_4 потребував стороннього догляду у зв`язку з чим вона проживала разом з ним, то доказів наявності такого стану здоров`я, що унеможливлював проживання без сторонньої допомоги протягом зазначеного часу позивачем не надано. ОСОБА_4 був інвалідом ІІІ групи, однак недієздатним чи обмежено дієздатним його визнано не було. Як зазначали свідки в суді першої інстанції, він мав можливість сам себе обслуговувати; погано йому стало тільки на початку 2015 року та він перебував у лікарні майже три місяці, а після виписки через декілька днів помер.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 з сином на час його смерті.

Щодо позовних вимог про тлумачення заповіту, складеному 17 червня 2008 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки самі спадкоємці таке питання не ставили, а ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняла.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко