Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 640/3779/16-ц

провадження № 61-1457св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), територіальна громада в особі Харківської міської ради,

третя особа - Восьма харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду

м. Харкова у складі судді Бородіної Н. М. від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б., від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , територіальної громади в особі Харківської міської ради, третя особа - Восьма харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування.

Позовну заяву мотивовано тим, що подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належало на праві власності по 1/2 частині домоволодіння

АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті спадщину фактично прийняли його дружина ОСОБА_4 та його дочка ОСОБА_5 по 1/4 частині кожна.

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт на ім`я свого онука

ОСОБА_6 , який є сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , після її смерті спадщину фактично прийняв її онук ОСОБА_6 у вигляді 3/4 частини домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла, після її смерті спадщину у вигляді вищевказаного домоволодіння фактично прийняли її сини

ОСОБА_6 та ОСОБА_2 по 1/8 частині вказаного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , який за життя склав заповіт на його (позивача) ім`я, спадщина відкрилася на належних спадкодавцю 7/8 частин спірного домоволодіння. Вказував, що він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може за відсутності реєстрації спірного домоволодіння. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати за ним право власності на 7/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що його брат ОСОБА_6 не прийняв спадщину після смерті баби, а також матері, оскільки не проживав разом зі спадкодавцями на момент відкриття спадщини та не звертався до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини. Посилаючись на те, що він постійно проживав у спірному будинку разом з матір`ю, якій належала ј частина домоволодіння і яка фактично прийняла спадщину після смерті

своєї матері ОСОБА_4 , яка складалася із ѕ частки зазначеного майна, позивач просив визнати за ним право власності на усе домоволодіння АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із відсутності доказів набуття права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями, переходу спірного нерухомого майна від одних спадкоємців до інших, відсутності доказів споріднення осіб спадкодавців, а також наявності суперечностей між прізвищами останніх, які сторонами не усунуті.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що не оформлення ОСОБА_3 своїх прав на домоволодіння, яке було побудоване із додержанням чинного на той час законодавства, не може свідчити про відсутність у нього права власності на майно та не позбавляє спадкоємців спадкування того майна, на яке мав право спадкодавець. Крім того, чинне на час забудови домоволодіння законодавство не пов`язувало виникнення права власності на таке майно із його державною реєстрацією. Вказує, що є помилковими висновки судів про недоведеність перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, оскільки такі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема змістом зустрічної позовної заяви, яка містить такі ж самі обставини, що й указані ним у позовній заяві, показами свідків, а також однакові прізвища спадкодавців. Крім того, зазначені обставини ніким з учасників справи не були оспорені та визнавалися. Безпідставними є також висновки судів про недоведеність фактичного прийняття спадщини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_3 , а також ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , оскільки такі обставини спростовуються належними та допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи.

Оскільки доводів щодо вирішення зустрічного позову касаційна скарга не містить, то відповідно до статті 400 ЦПК України законність судових рішень в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою цього ж суду від 26 квітня

2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи та технічного паспорту від 02 грудня 2004 року вбачається, що зазначене домоволодіння, яке складається із житлових будинків літ. «А-1» та літ. «Б-1» з надвірними будівлями: сараї літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», льох літ. «Ж», вбиральня літ. «И», ворота №1, паркан №2, не зареєстровано на праві власності за будь-якою особою.

Житловий будинок літ. «А-1» збудований у 1927 році, а житловий будинок

літ. «Б-1» збудований у 1960 році, що підтверджується технічним паспортом.

За оціночним актом, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, та копії висновку комісії вбачається, що мається договір забудови від

1949 року про надання ОСОБА_3 земельної ділянки розміром

577 кв. м за вказаною адресою.

Рішеннями виконкому Київської районної ради м. Харкова від 18 травня

1977 року вирішено узаконити самочинно збудований будинок літ. «Б-1» та переобладнане приміщення 2-6 до будинку літ. «А-1» житлове по АДРЕСА_1 , зобов`язано бюро технічної інвентаризації зареєструвати переобладнане приміщення за ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 .

Як вбачається із заповіту від 01 березня 1980 року ОСОБА_4 усе своє майно заповіла внуку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6 його батьками зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7

12 лютого 2010 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 .

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як спадкоємець померлого ОСОБА_6 , посилався на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як подружжю на праві спільної сумісної власності належало зазначене домоволодіння АДРЕСА_1 і після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх дочка ОСОБА_9 успадкували належну йому Ѕ частину, по ј частині кожна. Тобто на момент смерті ОСОБА_4 була власником ѕ частини зазначеного майна, яке заповіла ОСОБА_6 , який, проживаючи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняв її. Крім того, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_6 , останній разом зі своїм братом ОСОБА_2 успадкували належну ОСОБА_9 на момент смерті ј частину домоволодіння, а саме по 1/8 частині кожний. Таким чином, позивач вважав, що на момент смерті спадкодавцю ОСОБА_6 належало 7/8 частин зазначеного нерухомого майна, а тому просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на це майно.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_8 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За змістом статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Зокрема, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (пункт 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР).

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 57 ЦПК України2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналогічні положення містять статті 12, 76, 77, 81 чинного ЦПК України.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі,тобто, що спірне домоволодіння набуте подружжям ОСОБА_10 у період їх шлюбу та належало їм на праві спільної сумісної власності. Матеріали справи не містять документального підтвердження укладення шлюбу між вказаними особами. При цьому суди правильно виходили із того, що однакове прізвище осіб саме по собі не може свідчити про укладання шлюбу. Від цього юридичного факту залежить виникнення спадкових прав на спірне домоволодіння, однак позивач таких вимог в межах цієї справи не заявляв.

Крім того, суди правильно виходили із неможливості індетифікувати осіб спадкодавців у зв`язку із наявністю суперечностей щодо зазначення у наявних в матеріалах справи документах різних прізвищ цих осіб, зокрема відповідно до свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 , тоді як у первісному позові йде мова про ОСОБА_13, у зустрічному - ОСОБА_4. Відповідно до наданого

ОСОБА_2 свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_12 , хоча позивач за первісним позовом зазначає її прізвище - ОСОБА_9 . Вказане стосується й ОСОБА_13 .

При цьому ОСОБА_1 зазначав, що померла ОСОБА_7 є

ОСОБА_14 - дочкою ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , її сини: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Між тим, доказів вказаних обставин матеріали справи не містять. При цьому зі свідоцтва про народження ОСОБА_12 вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , за копією паспорта ОСОБА_7 , остання народилась

ІНФОРМАЦІЯ_5 . Доказів укладання шлюбу ОСОБА_12 із ОСОБА_7 та зміною прізвища матеріали справи не містять. Крім того, доказів того, що померла ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_2 не надано.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, врахувавши відсутність доказів переходу спірного нерухомого майна він одних спадкоємців до інших, наявності суперечностей між прізвищами осіб, які позивачем не усунуті, відсутності доказів їх споріднення, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 .

Зазначені розбіжності щодо прізвищ спадкодавців та обставини перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі можливо усунути встановленням відповідних юридичних фактів шляхом пред`явлення відповідних вимог. При цьому матеріали справи не містять доказів встановлення факту родинних відносин спадкодавців чи встановлення інших фактів, що мають юридичне значення.

При цьому суди попередніх інстанцій не врахували такого.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судами встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 складається із двох житлових будинків: літ. «А-1», 1927 року забудови, літ. «Б-1», 1960 року забудови.

Земельна ділянка, на якій розташоване спірне домоволодіння була відведена під забудову ОСОБА_3 на підставі договору забудови від 02 грудня 1949 року.

Питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова

від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. У цьому пункті є примітка, відповідно до якої якщо будівля збудована до 1941 року, матеріалами, що свідчать про закінчення будівництва і введення її в експлуатацію, є інвентаризаційні документи.

Як вбачається із інвентаризаційних документів, власником домоволодіння

АДРЕСА_1 значиться

ОСОБА_3 . Із поверхового плану вбачається, що будинок літ. «А-1» не є самочинним, а будинок під літ. «Б-1» є самочинною забудовою, однак

18 травня 1977 року Київською районною радою м. Харкова було прийнято рішення про його узаконення та зобов`язано Харківське міське бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на цей будинок.

Таким чином висновок судів про те, що ОСОБА_3 не набув статусу власника домоволодіння є передчасним. При цьому суди не врахували, що відсутність реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_3 не є перешкодою для реалізації його спадкоємцями права на прийняття спадщини після його смерті, оскільки підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог чинних на той час актів законодавства та не пов`язувалося з моментом реєстрації майна.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі

№ 6-137цс13.

Зазначене не вплинуло на правильність вирішення судами попередніх інстанцій спору, з огляду на відсутність даних щодо перебування

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, переходу права на спадщину від одних спадкоємців до інших та наявність суперечностей у їх прізвищах.

Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , територіальної громади в особі Харківської міської ради,

третя особа - Восьма харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович