ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

26 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10355/17
Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1395/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2019 року (ухвалене о 15:02, повний текст рішення складено 13 вересня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням збільшення та уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 73-74, 246), просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь:

- 1/2 вартості автомобіля ЗАЗ (Славута), модель 110307, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 35 541,91 грн;

- 1/2 вартості мотоцикла Geon Country (CG150), рік випуску 2012, д.н.з. НОМЕР_2 в розмірі 11 732,06 грн;

- 1/2 вартості ноутбуку, модель НР 250, вартістю 7500 грн;

- 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн;

- 1/2 частину грошових коштів в сумі 58 963,50 грн, що складається із:

а) грошових коштів в розмірі 24 500 грн (1/2 від 49 000 грн), розміщених в 2016 році в ПАТ КБ «Приватбанк»;

б) грошових коштів в розмірі 27 500 грн (1/2 від 55 000 грн), розміщених в 2017 році в ПАТ КБ «Приватбанк»;

в) процентів в розмірі 1 500 грн (1/2 від 3 000 грн), одержаних в 2016 році із ПАТ КБ «Приватбанк»;

г) процентів в розмірі 2 474,50 грн (1/2 від 4 949 грн), одержаних в 2017 році із ПАТ КБ «Приватбанк»;

д) грошових коштів в розмірі 2 989 грн (1/2 від 5 978 грн), наявних на рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» станом на дату формування відповіді на ухвалу від 27.11.2017.

Позов обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1987, за час якого ними було набуто вищевказане спільне майно, а також відповідачем були відкриті депозитні рахунки в банках. Майно та грошові кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу відповідно до ст. 69 СК України. Оскільки спільним майно подружжя одноособово фактично користується відповідач, позивачка просила стягнути на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини його вартості. Грошові кошти, набуті за час перебування у шлюбі, були в односторонньому порядку зняті з рахунків та використані відповідачем одноособово.

24.04.2019 ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням виправленого, просив:

- визнати автомобіль ЗАЗ (Славута), модель 110307, рік випуску 2006, д.н.з. НОМЕР_1 та мотоцикл Geon Country (CG150), модель CG150-11, рік випуску 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 об`єктами спільної власності подружжя;

- стягнути з ОСОБА_1 на його користь:

а) 1/2 вартості автомобіля ЗАЗ (Славута), модель 110307, рік випуску 2006, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 35 541,91 грн;

б) 1/2 вартості мотоцикла Geon Country (CG150), модель CG150-11, рік випуску 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 12 500 грн,

в) 1/2 вартості ноутбуку моделі НР 250 у розмірі 8 031 грн.

Позов обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1987 по 22.11.2017. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторін було набуто спірне майно. Автомобіль перебуває у його володінні, він одноособово несе витрати по його утриманню, забезпечує його зберігання, у своїй професійній діяльності ним не користується. Мотоцикл перебуває у володінні ОСОБА_1 та їх спільного сина, зберігається на технічному поверсі будинку, за адресою проживання останніх, разом з іншими особистими речами (інструментами тощо), що належать їм особисто та доступ до яких останніми заблоковано.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки у спільному майні подружжя, а саме: автомобіля ЗАЗ (Славута), модель 110307, рік випуску 2006, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 35 541,91 грн, мотоцикла Geon Country (CG150), модель CG150-11, рік випуску 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 11 732,06 грн, а всього 47 273,97 грн, припинивши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на зазначене майно.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в поділі 1/2 частини банківського вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину банківського вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн.

Заявниця вважає, що прийняття рішення в цій частині відбулося за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за наявності невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильного застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за інформацією ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідача ОСОБА_2 був наявний банківський вклад в розмірі 60 000 грн станом на лютий 2017 року, коли сторони проживали разом та вели спільне господарство.

Заявниця зазначає, що в спірний період з березня по листопад 2017 року, коли було прийнято рішення суду про розірвання шлюбу, сторони проживали окремо та не вели спільного господарства, відповідачем в одноособовому порядку було прийнято рішення про зняття грошових коштів в розмірі 60 000 грн, якими він розпорядився у власних потребах.

Вказує, що доказів на підтвердження того, що відповідач надав половину грошових коштів із даного вкладу після їх зняття позивачу матеріали справи не містять, як власне і підтвердження того, що дані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, яка в той період (травень 2017 року) існувала формально, оскільки фактично всі відносини подружжя були припинені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення районного суду залишити без змін та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 грн витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги у даній справі в суді апеляційної інстанції.

Вважає обґрунтування, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вказують на недобросовісність позивачки, а також її намагання в черговий раз ввести в оману суд щодо фактичних обставин справи з метою незаконного та безпідставного збагачення за рахунок відповідача через незаконне стягнення з нього грошових коштів.

Відповідач зазначає, що дійсно у травні 2017 року зняв вказаний вклад в розмірі 60 000 грн, про що знала і позивачка. Більша частина знятих коштів була витрачена на утримання його сім`ї, зокрема самої позивачки, яка ніде не працювала, оплату комунальних послуг по утриманню службової, а в подальшому приватизованої двокімнатної квартири житловою площею 34,44 кв.м розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та утримання спільного сина ОСОБА_3 , що проживав разом з ними.

Іншу частину коштів, в тому числі за згодою позивачки, відповідач ОСОБА_2 витратив на своє лікування у зв`язку з хворобою серця, яке проходив в терапевтичному відділенні в/ч НОМЕР_3 в березні, квітні, червні 2017 року, а в подальшому в липні 2017 року в кардіологічному відділенні Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», про що знала позивачка, оскільки неодноразово в різні часові проміжки за ці кошти, які перебували в її розпорядженні, купувала та приносила лікарські засоби, продукти харчування тощо.

Відповідач вказує, що згідно копії його паспорта він був знятий з реєстрації місця проживання за місцем проживання позивачки 28.09.2018. Судових рішень про встановлення окремого проживання подружжя матеріали справи не містять.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Рішення суду переглядається лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з останнього 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн. В іншій частині справа не переглядається.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 (у тому числі, вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн), суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог належними та допустимими доказами.

Однак з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на наступне.

Судом у справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1987, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017, що набуло законної сили 05.12.2017 (т. 1 а.с. 5, 153, 170).

Згідно акту КП «ЖЕК-13» від 02.10.2018 ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає у зв`язку із розлученням із дружиною та мешканням за іншою адресою з квітня 2017 року (т. 1 а.с. 19, 136). Вказаний акт поданий до суду самим ОСОБА_2

13.04.2017 між Чернігівським кооперативним коледжем Чернігівської облспоживспілки (наймодавець) та ОСОБА_2 (наймач) укладено договір найму жилого приміщення, за яким наймач прийняв у строкове платне користування частину жилого приміщення гуртожитку технікуму, що знаходиться в оперативному управлінні наймодавця за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 139-140).

З наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» інформації вбачається, що ОСОБА_2 у даному банку було оформлено депозит «Стандарт безподатковий», який станом на 22.02.2017 становив 60 000 грн (т. 1 а.с. 185-194).

Зняття коштів в сумі 60 000 грн готівкою ОСОБА_2 22.05.2017 підтверджується виписками по рахунках та не заперечується самим відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 191, 193).

Переглядаючи справу в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн, колегія суддів зважає на таке.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу.

За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2017 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 цієї постанови визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. За містом роз`яснень, викладених у п. 24, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ч. 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як зазначалось вище, шлюб між сторонами було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017, яке набуло законної сили 05.12.2017.

Однак, поза увагою суду першої інстанції залишилась позиція про те, що поділу підлягає майно, наявне на час припинення ведення спільного господарства.

Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи у заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 зазначав, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але за даною адресою не проживає з березня 2017 року, на підтвердження чого надав акт КП «ЖЕК-13» від 02.10.2018 та договір найму жилого приміщення від 13.04.2017, укладений ним з Чернігівським кооперативним коледжем Чернігівської облспоживспілки (т. 1 а.с. 121-126, 136, 139-140).

На факті непроживання та фактичного припинення ведення спільного побуту та спільного господарства до розірвання шлюбу, а саме з березня 2017 року, наголошувала ОСОБА_4 у своїх заявах та клопотаннях, а також в апеляційній скарзі (т. 1 а.с. 152, 168, т. 2 а.с. 55-57).

Отже, сторони визнали та підтвердили, що з березня 2017 року вони разом не проживали, фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» Новиком С.М. було оформлено депозит «Стандарт безподатковий», який станом на 22.02.2017 становив 60 000 грн та вказані кошти були отримані відповідачем готівкою у відділенні банку 22.05.2017 (т. 2 а.с. 191), тобто після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з ОСОБА_1 у березні 2017 року.

Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн, апеляційний суд виходить з того, що сімейне законодавство передбачає виникнення права спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним, а також враховує вимоги встановлювати обсяг спірного майна саме на час припинення ведення спільного господарства, а не на час розірвання шлюбу.

Як зазначалось вище, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

На підставі викладеного, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь з відповідача 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн, оскільки грошові кошти на депозитному рахунку були накопичені під час перебування сторін у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього.

Належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_1 1/2 частини депозитного вкладу після зняття ОСОБА_2 коштів з рахунку у відділенні банку 22.05.2017, та що ці кошти були витрачені в інтересах сім`ї чи на її утримання у матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позивачка знала про зняття вкладу в сумі 60 000 грн та більша частина знятих коштів була витрачена на утримання його сім`ї, зокрема самої позивачки, яка ніде не працювала, та спільного сина ОСОБА_3 , що проживав разом з ними, на оплату комунальних послуг та лікування відповідача, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначеного ОСОБА_2 ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду, не надано, а також за доведеності факту припинення ведення спільного господарства сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий», районний суд не виконав свій обов`язок щодо подання обґрунтування, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у сукупності конкретних обставин справи, не зазначив, на підставі яких належних та допустимих доказів, що містяться у матеріалах справи, доведено факт використання депозитних коштів обома з подружжя спільно в інтересах сім`ї, або ж факт передачі половини коштів у розпорядження ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги допущення районним судом порушень у застосуванні норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 1/2 частину вкладу «Стандарт безподатковий» в сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: