Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 738/371/17

провадження № 61-27547 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Яровий Олександр Іванович;

відповідач - ОСОБА_2 ;

представник відповідача - адвокат Бабич Анатолій Іванович;

третя особа - голова Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської областіЧичкан Віталій Миколайович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняМенського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року у складі судді Слісаря А. В. та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Губар В. С., Кузюри Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - сільський голова Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області, про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2017 року ОСОБА_2 у приміщенні Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області усно заявила, що ОСОБА_1 та художній керівник Куковицького будинку культури не працюють, систематично прогулюють роботу, але при цьому незаконно отримують заробітну плату. На цю усну заяву сільський голова повідомив, що сільська рада не розглядає усних заяв і рекомендував ОСОБА_2 звернутись із письмовою заявою на адресу Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області щодо цього питання.

18 січня 2017 року відповідач звернулася до сільського голови Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області із письмовою заявою, у якій, зокрема, виклала недостовірну інформацію в такій редакції: «І як Ви відреагували на прогули ОСОБА_1 в зв`язку з його п`янкою, коли він не з`являвся на роботі».

Зазначав, що незважаючи на письмову відповідь про те, що звинувачення відповідача є безпідставними, остання продовжує постійно публічно протягом тривалого часу стверджувати у с. Куковичі Менського району Чернігівської області про те, що він здійснює прогули та систематично п`янствує, а сільська рада його незаконно покриває та захищає.

Вважав викладену у письмовій заяві інформацію такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а тому має бути спростована відповідачем у той самий спосіб, який нею була оприлюднена, оскільки ця заява наклепницького характеру офіційно розглядалась у Куковицькій сільській раді Менського району Чернігівської області на засіданні виконкому, що завдало йому моральні страждання, призвело до психоемоційного напруження та нервових переживань.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, викладену у письмовій заяві ОСОБА_2 від 18 січня 2017 року на ім`я голови Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області ОСОБА_3 , публічно поширену серед жителів с. Куковичі Менського району Чернігівської області, наступного змісту: «І як Ви відреагували на прогули ОСОБА_1 , в зв`язку з його п`янкою, коли він не з`являвся на роботі»; зобов`язати відповідача протягом одного місяця після набрання рішенням законної сили написати особисту письмову заяву на адресу позивача та адресу сільського голови с. Куковичі Менського району Чернігівської області, виконкому Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області, в якій попросити вибачення перед ним за написану заяву від 18 січня 2017 року та пообіцяти, що подібних заяв наклепницького характеру вона не буде писати у майбутньому; стягнути з відповідача на його користь 9 600 грнна відшкодування моральної шкоди, а також понесені ним судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 працює на посаді директора будинку культури у с. Куковичі Менського району Чернігівської області, якій підпорядкований Куковицькій сільській раді Менського району Чернігівської області, до компетенції якої входить, зокрема, перевірка фактів, що стосуються трудової дисципліни позивача. Будучи незадоволеною роботою будинку культури, зокрема, його директором ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , скориставшись своїм конституційним правом, передбаченим статтею 40 Конституції України, звернулась із заявою до Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області від 18 січня 2017 року щодо перевірки діяльності зазначеного закладу. Зокрема, у заяві від 18 січня 2017 року відповідач питала сільського голову, як він відреагував на прогули ОСОБА_1 у зв`язку з його п`янкою, коли він не з`явився на роботі. Та обставина, що в ході перевірки факти, викладені у заяві, не знайшли підтвердження, не є підставою для задоволення позову із зазначених позивачем підстав. Суд виходив з того, що викладені у заяві відповідача дані є лише оціночним судженням, а не фактичним твердженням, оскільки підтвердити чи спростувати ці дані міг лише орган, до якого було подано відповідачем заяву від 18 січня 2017 року, під час перевірки факту щодо можливих прогулів ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини судового рішення посилання суду відносно того, що викладені в заяві ОСОБА_2 від 18 січня 2017 року дані є лише оціночними судженнями. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 , будучи незадоволеною роботою будинку культури і, зокрема, його директором, скориставшись своїм конституційним правом, передбаченим статтею 40 Конституції України, 18 січня 2017 року звернулась із заявою на ім`я голови Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області, якому підпорядкований будинок культури, щодо перевірки роботи та поведінки публічної особи - директора будинку культури у с. Куковичі Менського району Чернігівської області ОСОБА_1 . При цьому, розгляд вказаної заяви на засіданні виконавчого комітету сільської ради носив форму перевірки викладених у заяві фактів і не був спрямований на поширення викладеної в заяві інформації, що є предметом дослідження в цій справі. У своїй заяві відповідач запитувала сільського голову про те, як він відреагував на прогули ОСОБА_1 у зв`язку з його п`янкою. Ця інформація, викладена у заяві відповідача, необґрунтовано визнана судом першої інстанції оціночним судженням, тому з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції підлягає виключенню посилання на те, що викладені у заяві ОСОБА_2 від 18 січня 2017 року дані є лише оціночними судженнями.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 738/371/17 із Менського районного суду Чернігівської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили ніякого правового обґрунтування та розмежування що за формою, змістом та суттю є оціночним судженням, за яким не передбачено відповідальності, окрім образи та наклепу, та недостовірною інформацією стверджувального характеру у формі образи особистості та зведення на неїнаклепу, за що передбачена цивільно-правова відповідальність. Вважає, що у судових рішеннях відсутня критична правова оцінка та правове реагування на завідомо неправдиві свідчення ОСОБА_4 , свідка зі сторони відповідача, не надано належної оцінки відеозапису виступу ОСОБА_2 від 24 лютого 2017 року на зборах мешканців с. Куковичі Менського району Чернігівської області. Зазначає, що ОСОБА_2 постійно розповсюджує про нього недостовірну інформацію в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує його гідність, честь чи ділову репутацію, тому на неї, як на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловлює думку, або оцінку, повинно бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду, що судами попередніх інстанції зроблено не було.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді директора будинку культури у с. Куковичі Менського району Чернігівської області.

18 січня 2017 року ОСОБА_2 звернулася із письмовою заявою на ім`я голови Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області Чичкана В. М. щодо бездіяльності директора будинку культури ОСОБА_1 Крім того, у цій же заяві ОСОБА_2 запитувала про те, як відреагував голова Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області на прогули ОСОБА_1 у зв`язку з його п`янкою, коли він не з`являвся на роботі.

Дана заява була розглянута на засіданні виконавчого комітету Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області 25 січня 2017 року. За результатами розгляду заяви відповідачу була надана письмова відповідь про безпідставність її заяви та про визнання роботи директора будинку культури задовільною.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь та гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» («Nova Gazeta and Borodyansky v. Russia», заява № 14087/08), що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» («Lingens v. Austria»)).

Разом з тим відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що заява ОСОБА_2 від 18 січня 2017 року, адресована голові Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області, направлена на реалізацію права, гарантованого статтею 40 Конституції України, стосується перевірки роботи та поведінки публічної особи - директора будинку культури у с. Куковичі Менського району Чернігівської області ОСОБА_1 , її розгляд на засіданні виконавчого комітету сільської ради носив форму перевірки викладених в заяві фактів і не був спрямований на поширення викладеної в заяві інформації.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, правильно виходив з того, що дані, зазначені у заяві, не є оціночними судженнями, тому дійшов обґрунтованого висновку щодо виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на те, що викладені у заяві ОСОБА_2 від 18 січня 2017 року дані є лише оціночними судженнями.

Таким чином, судами не встановлено фактів, які б доводили, що викладена в заяві ОСОБА_2 інформація щодо публічної особи, якою є позивач, є мотивованими цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, пояснення свідків, і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що ОСОБА_2 продовжує постійно розповсюджувати про нього недостовірну інформацію в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує його гідність, честь та ділову репутацію, є безпідставними, оскільки вказані обставини не були предметом судового розгляду.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта