Справа № 136/1887/17
Провадження № 22-ц/801/2563/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 рокуСправа № 136/1887/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року, постановлену у складі судді Кривенко Д.Т., в залі суду,

встановив:

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна у праві спільної сумісної власності задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу «Ford Transit Connect», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , що становить 48 130 (сорок вісім тисяч сто тридцять) гривень 22 коп., та призначено судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат.

У заяві про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 31 485 грн., які складаються із судового збору, витрат на проведення експертизи та надання правової допомоги.

22 жовтня 2019 року позивачкою надано суду копії документів, що підтверджують розмір судових витрат, зокрема копію договору про надання правової допомоги від 12.11.2017 року, копію додаткової угоди від 23.12.2017 року до договору про надання правової допомоги 12.11.2017 року, копію акту від 23.12.2017 року, копію додаткової угоди від 29.12.2017 року до договору про надання правової допомоги від 12.11.2017 року, копію акту виконаних робіт від 17.10.2019 року, копію додатку №1 до акту від 17.10.2019 року, копії банківських квитанцій.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 810 (вісімсот десять) грн., витрати, пов`язані з залученням експерта 2002 (дві тисячі дві) грн., а всього 2812 (дві тисячі вісімсот дванадцять) грн. В стягненні інших судових витрат відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що сторони договору про надання правової допомоги на час його укладення, з урахуванням категорії справи, її особливостей та складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта, віддаленості місця проживання адвоката до місцезнаходження суду, в якому розглядалась справа, витраченого адвокатом часу, могли передбачити розумні витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку доданого до позовної заяви, відтак визначення витрат у більшому розмірі у ході судового розгляду, є невиправданим. Також, судом зазначено, що стягнення транспортних витрат на бензин не передбачено діючим законодавством, а щодо витрат за проведення експертиз, то стягнуто лише витрати за експертизу, яка покладена в основу судового рішення.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій зазначає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування доказів на підтвердження понесених судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року в частині відмови у стягненні інших судових витрат скасувати та постановити нову ухвалу, якою стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату правничої допомоги адвоката в розмірі 14000 грн., додаткові витрати на транспортне паливо в розмірі 14000 грн., витрати на проведення судової експертизи №2073/18-21 від 26.04.2018 в розмірі 2002 грн., витрати на проведення дослідження №1199 в розмірі 2500 грн., всього на суму 32502 грн.

На апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_2 подано відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання ОСОБА_1 та її представник не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, при цьому суду подано заяву у якій викладено прохання про розгляд справи у їх відсутність.

ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість ухвали суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до поданої позивачем заяви попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікувала понести у зв`язку з розглядом справи (Том №1 а.с.34), його розмір було визначено у сумі 8 810 гривень, з яких: 810 грн. - судового збору; 4 000 грн. за проведення експертного дослідження; 4 000 грн. за надання правової допомоги та транспортні витрати на проїзд на машині Київ - Липовець.

В подальшому позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій вона просить стягнути на її користь із відповідача 31 485 грн. судових витрат (Том №2 а.с.3).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В частині стягнення з відповідача судового збору сплаченого за подання позову, ухвала суду першої інстанції позивачкою не оскаржується.

В частині вирішення питання про стягнення судових витрат понесених на оплату послуг експерта, то необхідно врахувати те, що при задоволенні позову в основу судового рішення було покладено висновок експерта від 05.12.2018 року №5440/18-21, з яким фактично погодились сторони, і саме витрати за проведення вказаної експертизи були стягнуті судом.

Щодо інших наданих позивачем доказів у справі, зокрема висновок експерта та дослідження, то дані докази правового значення для вирішення спору не мали, а тому покладення на відповідача витрат понесених на здобуття таких доказів, не відповідатиме принципу співмірності та необхідності таких витрат.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції правильно виходив із положень ст. 137 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд вправі зменшити розмір витрат на правничу допомогу лише за клопотанням сторони.

Як слідує з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_2 24 вересня 2019 року подав до суду першої інстанції заяву у якій взагалі заперечував розмір витрат понесених позивачем у зв`язку із наданням професійної правничої допомоги та просив відмовити в стягненні з нього таких витрат.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права

Суд першої інстанції врахував критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Звертається увага на те, що за змістом положень ст. 274 ЦПК України дана справа віднесена до категорії справ незначної складності, розгляд яких може проводитись судом в порядку спрощеного позовного провадження, а за ціною позову справа взагалі відноситься до малозначних.

Вказані обставин не дають підстав вважати, що витрати позивача у визначеному розмірі на надання професійної правничої допомоги пов`язаної з судовим розглядом цієї справи були неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Позивачем та її представником на підтвердження понесених витрат було надано Договір про надання правової допомоги укладений між адвокатом Литвиненко В.П. та позивачем ОСОБА_1 від 12.11.2017, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу клієнту.

У п.2.3. Договору зокрема п.1 вказано, що клієнт сплачує гонорар адвокату в розмірі за погодженням сторін та у строки згідно цього договору; п.3 відшкодовує адвокату фактичні витрати, які не були обумовлені кошторисом дорученням, але які адвокат поніс, і які були необхідні для належного виконання доручення, та які підтверджуються витратними документами. Також судом встановлено, що до основного договору між сторонами укладались додаткові угоди.

На виконання умов вказаного договору із доповненнями та змінами позивачем надано Акти виконаних робіт від 23.12.2017 та 17.10.2019.

Згідно із Додатком №1 від 17.10.2019 до актів від 23.12.2017 та 17.10.2019 було визначено розмір правової допомоги, яка становить 25 600 грн.; за проведення експертизи 6 504 грн.; судовий збір 810 грн., а всього загальна сума становить 32 914 грн. Надано чеки про сплату грошових коштів на придбання пального; квитанції на оплату послуг від ОСОБА_1 , в яких отримувач зазначено - ОСОБА_3

Зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25600 грн., є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Надані представником позивача фіскальні чеки на придбання пального не доводять факту понесення позивачем витрат пов`язаних саме з розглядом цієї справи, при цьому частину із цих чеків взагалі не можливо прочитати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахував, що частину витрат на надання правничої допомоги становлять транспортні витрати позивача та його представника, є безпідставними, оскільки за своїм змістом ці витрати відносяться до витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, порядок розрахунку та стягнення яких врегульовано ст. 138 ЦПК України.

Однак, позивач та його представник не надали суду розрахунку витрат пов`язаних з явкою до суду, а зазначають такі витрати як вартість правничої допомоги, що суперечить положенням ст. 137-138 ЦПК України.

Більш того, положеннями ЦПК України передбачено можливість участі сторін та їх представників у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що спростовує доводи апеляційної скарги про невідворотність витрат, пов`язаних з явкою до суду.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у апеляційній скарзі представником позивача фактично змінено вимоги клопотання про розподіл судових витрат поданого на розгляд суду першої інстанції, що в свою чергу не передбачено положеннями ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції правильно виходив з принципів розумності, верховенства права та врахував, що позивачем пред`явлено тільки одну вимогу майнового характеру, обсяг майна подружжя є невеликим, а ціна позову у справі незначною.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру судових витрат з порушенням норм матеріального та процесуального права зводяться виключно до переоцінки доказів та власного тлумачення норм права.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ Л.О. Голота

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук