Справа № 449/600/18 Головуючий у 1 інстанції: Кісіль С.З.
Провадження № 22-ц/811/2487/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання батька,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 рокув задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання батька - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на те, що потреба в отриманні додаткового матеріального забезпечення підтверджується медичною документацією, яка свідчить про низку хронічних захворювань та дороговартісне лікування, що засвідчено лікарськими призначеннями та інформаційними матеріалами з загальнодоступних джерел про вартість медичних препаратів.

Також зазначає, що суд першої інстанції, оцінюючи цю обставину, приходить до висновку, що надані докази «не дають вичерпної інформації про те, чи позивач ніс витрати по придбанню таких ліків, тому такі не можуть слугувати належними доказами придбання позивачем ліків».

Звертає увагу суду на те, що законодавство не вимагає підтвердження фактично понесених витрат, для встановлення потреби у матеріальному забезпеченні, оскільки за законами логіки, особа не може витратити більше, ніж дозволяють її фінансові можливості. Навпаки, підтвердження особою наявності достатніх коштів для придбання необхідних препаратів свідчила б про відсутність потреби у додатковому матеріальному забезпеченні.

Позивач користується засобами народної медицини для зняття больового синдрому захворювань, однак протягом тривалого часу, не отримуючи належного лікування через фінансову неспроможність, хвороби отримали хронічний характер та вищий ступінь. А тому, оцінюючи докази на предмет неналежності в частині встановлення наявності потреби Позивача в матеріальному забезпеченні, суд порушує порядок оцінки доказів, оскільки наявні у матеріалах лікарські призначення та довідкові матеріали на підтвердження ціни стосуються предмету доказування і за законом особа не повинна доводити фактичне здійснення видатків, а лише необхідність у додатковому матеріальному забезпеченні для покриття життєвих потреб.

Просить скасувати рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов'язок, передбачений ч.1 ст.202 СК України, не є абсолютним.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи (ст.75 СК України).

Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у частині четвертій ст. 75 СК України.

Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання у дочки, сина на утримання батьків можуть бути призначені за наявності сукупності певних умов, а саме: мати, батько не були позбавлені батьківських прав та не ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків; непрацездатність матері, батька; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення батька, матері.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум для зазначеної категорії осіб, який визначається з врахуванням віку та працездатності такої особи. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановлені рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Судом встановлено, щоОСОБА_2, 1941 р. народження є батьком ОСОБА_4, 1971 р. н. та ОСОБА_5, 1966р.н.

Згідно довідки про доходи №2157 Золочівського об'єднаного управління ПФУ в Львівській області, ОСОБА_2 отримує пенсію, що становить 1763 грн. на місяць, сума пенсії за період з 01.01.2018р. по 31.07.2018р. складає 12 341,14 грн. (а.с. 94).

Відповідно до Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а згідно з п.1.2. Методики визначення прожиткового мінімуму на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки України та Державного комітету статистики України від 17.05.2000 № 109/95/157 - прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

У зв»язку з наведеним, враховуючи те, що прожитковий мінімум станом на січень 2018 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України нa 2018 рік», і для осіб, які втратили працездатність, визначений у розмірі 1373 грн., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що пенсія, яку отримує позивач в розмірі 1763 грн., повинна покривати його видатки на харчування та лікування.

Таким чином, оскільки пенсія позивача не є меншою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує матеріальної допомоги, відсутні.

Крім того, позивачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що отримувана ОСОБА_2 пенсія не забезпечує його потреб на харчування, лікування та того, що ним витрачаються значні кошти на лікування, ліки, тощо.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.