Єдиний унікальний номер 225/5072/17 Номер провадження 22-ц/804/1189/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Космачевської Т.В., Соломахи Л.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

представника відповідача адвоката Гаркуши Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 225/5072/17 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» про визнання формулювання причини звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року (суддя першої інстанції Качаленко Є.В.), -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод" (далі - ПрАТ «ДМЗ»), в якому просить визнати формулювання причини звільнення у наказі №1 ПрАТ "ДМЗ" від 27 червня 2017 року неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17 березня 2017 року по день винесення рішення суду у розмірі 74 877 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 9 124 грн. 50 коп., вихідну допомогу у розмірі 10 891 грн. 20 коп., зобов`язати відповідача перерахувати в ПФУ щомісяця утримані з його заробітної плати ЄСВ з 01 жовтня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначив, що в період з 13 вересня 2012 року по 21 листопада 2016 року він працював за безстроковим трудовим договором інженером 1 категорії по АСУ ТП доменних печей ділянки автоматизації доменного цеху служби експлуатації систем автоматизації управління автоматизації і механізації філії "Металургійний комплекс" ПрАТ "Донецьксталь" - "Металургійний завод", до того часу був призначений провідним інженером по АСУ ТП доменних печей ділянки автоматизації доменного цеху служби експлуатації систем автоматизації управління автоматизації і механізації філії "Металургійний комплекс" ПрАТ "Донецьксталь" - "Металургійний завод".

17 липня 2017 року він дізнався про появу наказу № 1 від 27 червня 2017 року на офіційному сайті ПрАТ "ДМЗ", за яким його було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Вважає даний наказ незаконним, оскільки він працює на умовах безстрокового договору, бажання припиняти трудові відносини немає, а тому трудові відносини повинні бути розірвані не на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, а на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку з ліквідацією підприємства). З такою заявою він звернувся до відповідача, але голова комісії відмовився прийняти його заяву про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, тому він відправив свою заяву поштою рекомендованим листом з повідомленням. Відповідач не змінив формулювання причини звільнення та не виплатив належне позивачеві. У зв`язку з цим, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

07 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 надав суду письмову заяву в якій змінив позовні вимоги, просив визнати формулювання причини звільнення у наказі № 1 ПрАТ "ДМЗ" від 27 червня 2017 року та наказі № 2 від 30 червня 2017 року неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату з 01 березня 2017 року по 17 березня 2017 року, стягнути заробітну плату починаючи з 17 березня 2017 року по день звільнення - 30 червня 2017 року, стягнути компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 8 378 грн. 92 коп., стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 10 856 грн. 40 коп. (а.с.65-66 т. 2).

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначену в наказі № 2 від 30 червня 2017 року "Про звільнення працівників підприємства" філії "Металургійний комплекс" ПрАТ "Донецьксталь" - Металургійний завод", з п. 1 ст.36 КЗпП України (угода сторін) на п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку з ліквідацією підприємства).

Стягнуто з ПрАТ "Донецьксталь" - металургійний завод" на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 10 856 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судового збору (а.с. 43-47).

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року та задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, судом не прийнято до уваги ряд фактів та доказів.

На думку позивача судом безпідставно не взято до уваги як належний доказ щодо підтвердження розміру невикористаної щорічної відпустки довідку відповідача від 01 березня 2017 року, якою визначено кількість днів невикористаної відпустки. Заперечуючи проти приєднання до матеріалів справи вказаної довідки, представник відповідача не надав акту про ліквідацію печатки і штампу та документів, що підтверджували б припинення повноважень керівництва філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод, що датовані терміном до 01 березня 2017 року. На думку позивача відповідачем належними доказами не спростовано відомості, які наведені у вказаному документі, тому дана довідка є належним доказом.

Крім того, позивач не погоджується з судовим рішенням щодо того, що він не надав жодного належного та допустимого доказу щодо підтвердження розміру заробітної плати, нарахованої у березні 2017 року і пізніше, не надав доказів його виходу на роботу у березні 2017 року. Скаржник посилається на те, що за змістом наказу голови ліквідаційної комісії № 1 від 27 червня 2017 року контроль над філією втрачено з 17 березня 2017 року, що підтверджує, що на 16 березня 2017 року філія працювала у штатному режимі. Акту про прогул позивача чи інших документів за період з 01 березня 2017 року по 17 березня 2017 року відповідач не надав. Зазначив, що розрахунок норми тривалості робочого часу відповідає розрахунку зазначеному у листі Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік та співпадає з розрахунком норм тривалості робочого часу графіку змінності № 5, який мається у матеріалах справи. На думку скаржника розрахунок заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 березня 2017 року можливо провести виходячи з розрахунку середнього заробітку за останні два місяці, наведеному у позові та норми тривалості робочого часу на березень 2017 року (а.с. 198-200 т. 2).

Відповідач ПрАТ «ДМЗ» також подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми права та встановлено обставини щодо унеможливлення виконання ПрАТ «ДМЗ» зобов`язань перед працівниками згідно ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України і відмовлено у задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Проте відповідач частково не погоджується з прийнятим рішенням і, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо змінення формулювання причин звільнення в наказі № 2 від 30 червня 2017 року «Про звільнення працівників підприємства» філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - Металургійний завод» з п. 1 ст. 36 КЗпП України на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та стягнення з ПрАТ «Донецьксталь» - Металургійний завод» на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 10 856 грн. 40 коп. Прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. На думку відповідача суд дійшов хибного висновку про незаконність наказу про звільнення позивача за ч. 1 ст. 36 КЗпП України з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів наявності волевиявлення позивача на звільнення з займаною посади за угодою сторін і тому застосування принципу «мовчазної згоди» до спірних правовідносин неможливе.

У зв`язку із неможливістю здійснювати виробничу діяльність у м. Донецьку та забезпечити безпечні умови праці працівникам підприємства, Наглядовою радою 17 березня 2017 року прийнято рішення про ліквідацію філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ». Закриття філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ» було вимушеним заходом у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин. Проте ПрАТ «ДМЗ» не ліквідовано та здійснює свою статутну діяльність відповідно до чинного законодавства України. З метою урегулювання трудових відносин роботодавець 27 червня 2017 року видав наказ, яким запропонував працівникам філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ» 30 червня 2017 року з`явитися до 08.00 години для оформлення припинення трудових відносин за угодою сторін у зв`язку із ліквідацією філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ» за адресою: м. Покровськ Донецької області.

Відповідне оголошення було опубліковано в газеті «Маяк» за 29 червня 2017 року № 26.

Згідно наказу № 2 від 30 червня 2017 року ПрАТ «ДМЗ» філія «Металургійний комплекс», у зв`язку з неявкою працівників протягом робочого дня для припинення трудових відносин, робітники філії звільнені за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП з 30 червня 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено та не прийнято до уваги, що 07 вересня 2017 року позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії з заявою про розірвання трудового договору з ним відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з наданням всіх передбачених законом гарантій, а також перерахування до Пенсійного Фонду України заборгованості з відрахувань з його заробітної плати за період з 01 жовтня 2016 року по час його звернення із заявою. Такими діями позивач продемонстрував відсутність бажання та намірів продовжувати трудові відносини за новим місцезнаходженням підприємства-відповідача та має реальні наміри припинити трудові відносини з ПРАТ «ДМЗ». Такі дії позивач підтверджують ту обставину, що звільнення відбулося за дійсної згоди сторін.

У зв`язку із помилковою правовою кваліфікацією судом першої інстанції причини звільнення ОСОБА_1 , позовні вимоги останнього щодо стягнення з ПрАТ «ДМЗ» вихідної допомоги у сумі 10 856 грн. 40 коп. були задоволені неправомірно, оскільки законодавством не передбачено виплату вихідної допомоги при припиненні трудового договору на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

ПрАТ «ДМЗ» надано письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в якому відповідач зазначає, що повністю не погоджується з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та просить скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні його вимог.

Позивачем ОСОБА_1 письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача ПрАТ «ДМЗ» не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове за сідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлені.

Позивач ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання повідомлений шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади (а.с. 50 т. 3). Крім того, судова повістка-повідомлення надіслана на електронну адресу позивача:E-mail:ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зазначена в апеляційній скарзі (а.с. 51 т.3).

Апеляційнийсуд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача ОСОБА_1 , явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПрАТ «ДМЗ» Михайлова В.П., який наполягав на доводах апеляційної скарги відповідача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги, поданої позивачем, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , а також апеляційна скарга відповідача Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - Металургійний завод» підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ "Донецьксталь" - Металургійний завод", де працював в період з 13 вересня 2012 року по 21 листопада 2016 року за безстроковим трудовим договором інженером І категорії по АСУ ТП доменних печей ділянки автоматизації доменного цеху служби експлуатації систем автоматизації управління автоматизації і механізації філії "Металургійний комплекс". З 21 листопада 2016 року був призначений провідним інженером по АСУ ТП доменних печей ділянки автоматизації доменного цеху служби експлуатації систем автоматизації управління автоматизації і механізації філії "Металургійний комплекс" ПрАТ "Донецьксталь" - Металургійний завод" , що підтверджено записами у трудовій книжці позивача (а.с. 9-10 т. 1)

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5) відносно ОСОБА_1 встановлено, що страхувальником "Донецьксталь" - металургійний завод" (код 30933178), філією "Металургійний комплекс" ПрАТ "Донецьксталь" - Металургійний завод" (код 34850132) за застраховану особу - ОСОБА_1 сплачувались страхові внески в період часу з травня 2005 року по лютий 2017 року, що підтверджує факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем (а.с.15-18 т. 1, а.с. 180-183 т. 2).

З витягу з кримінального провадження № 0000777 від 22 березня 2017 року вбачається, що 22 березня 2017 року до Покровського ВП ГУНП в Донецькій області з ГУНП в Донецькій області від генерального директора ПрАТ "ДМЗ" Зінченко С.А. надійшло повідомлення про те, що група невідомих осіб (дата та час кримінального правопорушення невідомі) незаконно захопили будівлі структурного підрозділу групи "Донецьксталь" - ПрАТ "ДМЗ", що розташовані за адресою: м. Донецьк, Ворошиловський район, вул. Челюскінців, буд.174 , за даним фактом порушено кримінальне провадження за ст. 341 КК України (2001р.) (а.с.51 т. 1).

Сертифікатом (висновком) № 651 від 26 вересня 2014 року про настання обставин непереборної сили Торгово-промислова палата України відповідно до пунктів 100.4 і 100.5 ст.100 Податкового кодексу України засвідчила настання обставин непереборної сили з 1 серпня 2014 року Приватному акціонерному товариству "Донецьксталь" - Металургійний завод" при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов`язкових платежів. На момент видачі сертифікату (висновку) Торгово-промисловою палатою України обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо. (а.с.92-93 т. 1).

Відповідно до наказу № 1 від 27 червня 2017 року ПрАТ "ДМЗ" філія "Металургійний комплекс" у зв`язку з неможливістю здійснювати виробничу діяльність в м. Донецьку та забезпечення безпечних умов праці працівникам підприємства, прийнято рішення про ліквідацію (закриття) філії "Металургійний комплекс" ПрАТ "ДМЗ". Працівникам філії наказано 30 червня 2017 року з`явитись до 08.00 години для оформлення припинення трудових відносин за згодою сторін у зв`язку з ліквідацією філії за адресою: м. Покровськ, вул. Торгівельна, 106а (а.с.11-12 т. 1). Пунктом 3 наказу визначено, що неявку працівника у встановлений п. 1 даного наказу час та місто вважати згодою робітника на припинення трудових відносин з підприємством за згодою сторін.

Відповідне оголошення опубліковано в газеті "Маяк" за 29 червня 2017 року № 26 (а.с.48 т. 1).

Наказом № 2 від 30 червня 2017 року по ПрАТ "ДМЗ" філії "Металургійний комплекс" були звільнені робітники філії на підставі п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) з 30 червня 2017 року. Із наказу вбачається, що робітники філії не з`явилися за визначеною роботодавцем адресою протягом робочого дня для припинення трудових відносин відповідно до Акту № 1 від 30 червня 2017 року «Про виконання Наказу № 1 від 27 червня 2017 року «Про припинення трудових відносин з працівниками за угодою сторін у зв`язку з ліквідацією філії «Металургійний комплекс» ПРАТ «Донецьксталь»(а.с.80 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги, в частині зміни формулювання причини звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку, що формулювання причини звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України є таким, що не відповідає чинному законодавству, матеріали справи не містять доказів наявності волевиявлення позивача на звільнення з займаної посади за угодою сторін, тому застосування принципу «мовчазної згоди» до спірних правовідносин неможливе. Суд дійшов висновку, що припинення трудових відносин з ОСОБА_1 повинно було відбуватися за ініціативою адміністрації підприємства у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки підставою для його розірвання було прийняте рішення про ліквідацію філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ».

Апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції в цій частині з таких підстав.

Пунктами 2, 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 1 ст. 263 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акту вищої юридичної сили, відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - ст. 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника і роботодавця.

Звільнення за угодою сторін визнається універсальним способом припинення договору, що має нейтральний характер і є альтернативою звільнення з ініціативи роботодавця чи працівника. Дійсні причини припинення трудового договору спонукають сторони досягти домовленості щодо припинення трудового договору саме за угодою сторін.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення з займаної посади за угодою сторін, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за п.1 ст. 36 КЗпП України.

Вказана правова позиція повністю узгоджується з правовим висновком Верховного суду України у справі №6-1269цс16.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Щодо доводу відповідача про отримання ним з боку позивача мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовжувати трудові відносини, що було виражене у нез`явленні за юридичною адресою відповідача та у відмові написати заяву щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України, то суд апеляційної інстанції вважає цей довід безпідставним з огляду на наступне.

Так відповідач, посилаючись на положення ст. 9 ЦК України, вважає за можливе застосовувати аналогію закону шляхом використання норм цивільного права задля вирішення спору між сторонами, а саме положення ч. ч. 2, 3 ст. 205 ЦК України, відповідно до яких правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Натомість така позиція відповідача суперечить нормам матеріального права.

Так, виходячи зі змісту ст. 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника.

Згідно зі ст. 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Головна відмінність між трудовим та цивільно-парвовим договором полягає у пердметі договору. Так, предметом трудового договору є власне праця людини, в той час як предметом цивільно-правових відносин є результат такої праці.

Таким чином, враховуючи характер правовідносин між сторонами, можна зробити висновок, що дані правовідносини є виключно трудовими, а не цивільно - правовими.

Отже, оскільки трудовий договір не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, тому до спірних правовідносин, які є виключно трудовими, не можна застосовувати норми ЦК України, у тому числі і положення ст. 205 ЦК України, а слід застосовувати норми КЗпП України.

Вказана правова позиція узгоджується з судовою практикою суду касаційної інстанції при розгляді справ у подібних правовідносинах (рішення ВССУ у справі № 6-53509св13, рішення ВСУ у справі №6-4684св10).

Щодо можливості застосування до спірних відносин аналогії закону, то колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогія закону має місце, якщо:

1) відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно- правового регулювання;

2) ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права;

3) вирішення спору, що виник, не можливе, виходячи із засад і змісту законодавства;

4) є закон, який регулює схожі відносини і може бути застосований до цих відносин.

Вирішуючи справу шляхом використання аналогії закону, суд повинен не лише посилатися на конкретну норму закону, а й обґрунтовувати, чому він вважає можливим її застосувати.

В даному випадку зазначені правовідносини повністю регулюються положеннями Кодексу законів про працю України, а тому нема підстав застосував до спірних трудових правовідносин аналогію норми матеріального права, яка регулює цивільно-правові відносини, оскільки вказані правовідносини за своєю правовою природою є різними.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що втрата відповідачем контролю над виробничими потужностями, не може бути підставою для погіршення становища працівників, а саме визначення роботодавцем терміну вчинення працівником певних дій на підтвердження свого бажання продовжувати трудові відносини, та у разі не здійснення таких дій, наявність підстав вважати цей факт мовчазною згодою працівника на його звільнення за угодою сторін.

Вказані обставини можуть бути підставою для переведення працівника на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією та у разі відмови на таке переведення, власник може звільнити працівника за п. 6 ст. 36 КЗпП України або підставою для розірвання трудового договору за ініціативою власника можуть бути обставини, передбачені п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Із наказу № 1 від 27.06.2017 року «Про припинення трудових відносин з працівниками за згодою сторін у зв`язку з ліквідацією філіалу «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» та наказу № 2 від 30.06.2017 року «Про звільнення робітників підприємства» вбачається, що фактична підстава припинення трудових відносин між сторонами була зумовлена ліквідацією філіалу «Металургійного комплексу» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» (а.с. 11,12, 80, т.1)

Разом з тим, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та змінюючи причини звільнення позивача, що зазначені в наказі № 2 від 30.06.2017 року з п. 1 ст. 36 (зі згоди сторін) на п. 1 ст. 40 КЗпП України(за ініціативою роботодавця у зв`язку із ліквідацією підприємства), суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми статей 2, 21, 24, п. 1 ст. 36, п. 1 ст. 40, ч. 3 ст. 235 КЗпП України у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті.

Змінюючи формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , зазначені в наказі № 2 від 30.06.2017 року «Про звільнення працівників підприємства», суд першої інстанції не врахував, що зазначена в цьому наказі, а також в наказі № 1 від 27.06.2017 року «Про припинення трудових відносин з працівниками за згодою сторін у зв`язку з ліквідацією філіалу «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» пропозиція роботодавця щодо оформлення припинення трудових відносин за угодою сторін передбачена нормами трудового законодавства, а саме п. 1 ст. 36 КЗпП України, тому підстав для визнання причин звільнення неправильними або такими, що не відповідають чинному законодавству та їх зміні у суду першої інстанції не було.

Змінюючи формулювання причини звільнення в наказі № 2 від 30.06.2017 року відносно ОСОБА_1 з п. 1 ст. 36 на п. 1 ст. 40 КЗпП України, суд першої інстанції не врахував, що ч. 3 ст. 235 КЗпП України передбачає зміну формулювання причини звільнення тільки у разі, якщо причина звільнення сформульована неправильно або не у відповідності з чинним законодавством та коли це не тягне поновлення працівника на роботі.

Передбачена п. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника і ініціативи власника підприємства тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк.

Відсутність згоди працівника на припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України є підставою для поновлення працівника на роботі, а не зміни формулювання причини звільнення.

Змінивши формулювання причини звільнення зі згоди сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) на звільнення за ініціативою роботодавця у зв`язку із ліквідацією підприємства (п. 1 ст. 40 КЗпП), суд першої інстанції фактично змінив не формулювання причини звільнення, а підстави припинення трудового договору. При цьому суд не врахував, що право на звільнення працівника у випадках, передбачених зокрема п. 1 ст. 40 КЗпП України, належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, який реалізовує це право на власний розсуд, а тому безпідставно перебрав на себе його повноваження.

Наказом № 1 від 27.06.2017 року відповідач зробив пропозицію невизначеному колу працівників на звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), а наказом № 2 від 30.06.2017 року було звільнено весь колектив без зазначення персональних даних працівників підприємства. При цьому власного волевиявлення на звільнення працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідач не висловлював, з огляду на що підстави вважити звільнення позивача таким, що відбулося за п. 1 ст. 40 КЗпП України, відсутні.

Судом першої інстанції не враховано, що чинним законодавством про працю чітко регламентована процедура звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо дій відповідача (його ініціативи) по оформленню припинення трудового договору з позивачем за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначаючи в мотивувальній частині рішення про наявність підстав для зміни формулювання причини звільнення на п. 1 ст. 40 КЗпП України (за ініціативою роботодавця у зв`язку із ліквідацією підприємства), суд першої інстанції не врахував, що ліквідація (закриття) філіалу «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод», що є відокремленим структурним підрозділом відповідача, не є ліквідацією самого підприємства - відповідача у цій справі, відомості щодо ліквідації якого в матеріалах справи і у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні (а.с. 22,23 т. 1).

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Отже, як укладення трудового договору, так і його припинення мають оформлятися локальним актом роботодавця, який має індивідуальну дію щодо конкретного працівника.

Накази голови ліквідаційної комісії філії "Металургійний комплекс" ПрАТ "ДМЗ" № 1 від 27.06.2017 року та № 2 від 30.06.2017 року не містять посилання на прізвище позивача, вони стосуються невизначеного кола працівників філії "Металургійний комплекс" ПрАТ "ДМЗ" і тому не підтверджують безпосередньо факт звільнення позивача ОСОБА_1 , в тому числі за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за угодою сторін).

Беручи до уваги наведене, а також відсутність запису у трудовій книжці позивача про звільнення, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати трудовий договір між сторонами таким, що розірваний, а також відсутність підстав для його припинення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про визнання формулювання причин звільнення у наказі № 2 від 30.06.2017 року такими, що не відповідають чинному законодавству, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача вихідної допомоги у зв`язку із припиненням трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України, у розмірі 10 856 грн. 40 коп., також є помилковим, з огляду на що доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення невиплаченої позивачу заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2017 року по 17.03.2017 року та починаючи з 17.03.2017 року по день звільнення, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 8378 грн. 92 коп., суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що належних та допустимих доказів про фактичну невиплату позивачу заробітної плати, про розмір такої заборгованості, тарифні ставки, а також кількість невикористаних ним днів щорічної відпустки той суду не надав.

Доводом апеляційної скарги позивача є те, що розрахунок заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2017 року по 17.03.2017 року можливо провести виходячи з розрахунку середнього заробітку за останні дві місяці, що долучені до матеріалів справи, та норм тривалості робочого часу у березні 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час з 01.03.2017 року по 17.03.2017 року та з 17 березня 2017 року по 30 червня 2017 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження як розміру нарахованої та невиплаченої заробітної плати за вказаний період, так і факту виконання ним протягом вказаного періоду роботи на підприємстві відповідача, такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові № 245/2017/18 від 10.10.2019 року .

У ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. У відповідності до ч. 4 ст. 24 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією.

Відповідно до оригіналу довідки ПрАТ «Донецьксталь» - «Металургійний завод» філія «Металургійний комплекс» від 01 березня 2017 року кількість невикористаних днів відпустки ОСОБА_1 станом на 01 березня 2017 року склала 18 календарних днів (а.с. 179, т.2)

Оскільки працівник наполягає на заміні не відбутої частина щорічної відпустки грошовою компенсацією, суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Враховуючи, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передували місяцю виплати компенсації, що відповідач вважає трудові відносини розірваними з 30.06.2017 року, апеляційний суд для обчислення компенсації вважає необхідним взяти період з червня 2016 року по травень 2017 року.

Враховуючи, що заробітна плата позивача за період з 01 червня 2016 року по 01 травня 2017 року складає 86 490 грн. 10 коп., що витікає з форми ОК-5 Пенсійного фонду України (а.с. 17, т.1), а кількість календарних днів за цей період, за які нарахована заробітна плата, складає 189 днів (лист Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року N 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" та лист Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік"), середньоденна заробітна плата позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку складає 457 грн. 61 коп. (86 490,10 : 189) і відповідно компенсація за 18 днів невикористаної відпустки складає 8236 грн.98 коп. (457,61 х 18 днів).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу в цій частині слід задовольнити частково.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування грошової компенсації за невикористану відпустку постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, його має бути скасовано та ухвалене нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання формулювання причини звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, про зміну формулювання причини звільнення, про стягнення вихідної допомоги та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, він має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню лише в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8236 грн. 98 коп.

За подання позовної заяви позивач судовий збір не сплачував. Від сплати судового збору з задоволених позовних вимог позивач звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" як позивач у справі про стягнення заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п/п 1 пункту 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1 600 гривень.

Позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги майнового характеру були заявлені на суму 25 206 грн. 23 коп. (10 856,40 + 8378,92 + 5970,91) з яких підлягав сплаті судовий збір у розмірі 640 грн.(1600 х 0,4). Пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 8236 грн. 98 коп. з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 209 грн. 14 коп. (8236,98 х 640) : 25 206,23.

За подання апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору.

Відповідачем з апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3 171 грн. 60 коп. (а.с. 209, т.2).

Відповідачем в апеляційній скарзі оскаржувалося рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання формулювання причини звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, про зміну формулювання причини звільнення та в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі 10 865 грн.40 коп.

З цих оспорюваних позовних вимог за подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 960,00 грн. з позовних вимог немайнового характеру про зміну формулювання причини звільнення (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб = 640,00 грн. х 150%) та 960,00 грн. з позовних вимог майнового характеру в розмірі 8236 грн. 98 коп. х 1%, але не менше 640,00 грн. х 150%), а всього 1920 грн. судового збору.

Через скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог немайнового характеру про зміну формулювання причини звільнення та відмову у задоволенні цих вимог, відповідачу за рахунок позивача підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн.

За результатами розгляду апеляційних вимог майнового характеру апеляційним судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі 10 856 грн. 40 коп., з яких відповідачем було сплачено з апеляційної скарги судовий збір у розмірі 960 грн., які підлягають йому відшкодуванню за рахунок держави.

Решта судового збору при подачі апеляційної скарги сплачено зайво.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку скасувати.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» (, юридична адреса: 85300, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Торгівельна, 106а) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки станом на 01 березня 2017 року у розмірі 8236 (вісім тисяч двісті тридцять шість) грн. 98 коп.

Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Донецьксталь» - металургійний завод» при виплаті ОСОБА_1 доходу у сумі 8236 грн. 98 коп. утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

Апеляційну скаргу відповідача - Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - металургійний завод" задовольнити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення в наказі № 2 від 30.06.2017 року відносно ОСОБА_1 з п. 1 ст. 36 КЗпП України на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про стягнення вихідної допомоги в розмірі 10 856 грн. 40 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання формулювання причини звільнення в наказі № 1 від 27.06.2017 року та наказі № 2 від 30.06.2017 року такою, що не відповідає чинному законодавству, та про стягнення вихідної допомоги в розмірі 10 856 грн. 40 коп.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 01 березня по 16 березня 2017 року та середнього заробітку за період з 17 березня 2017 року по день звільнення залишити без змін.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в частині розподілу судових витрат - стягнення з Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - металургійний завод" на користь держави судового збору в розмірі 813 грн. 36 коп. змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - металургійний завод" (, юридична адреса: 85300, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Торгівельна, 106а) на користь держави судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції, в розмір 209 (двісті дев`ять) грн. 14 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA6026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Компенсувати Приватному акціонерному товариству "Донецьксталь" - металургійний завод" (, юридична адреса: 85300, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Торгівельна, 106а) за рахунок держави витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн.00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - металургійний завод" (, юридична адреса: 85300, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Торгівельна, 106а) судовий збір у сумі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: Т.В. Космачевська

Л.І. Соломаха