ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 639/9557/14-ц

Провадження № 22-ц/818/3948/19

19 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сидорчук М.О.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, ухвалене 27 листопада 2014 року у складі судді Срокіної І.І.,

установив:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (надалі ПАТ «Родовід Банк», Банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 54 843 долари США 72 цента та 59 669 грн 30 коп., а також 3 654 грн судового збору.

Позов обґрунтований тим, що 26 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 44/АЄ-007.07.2 (надалі Договір кредиту). За умовами договору Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 23 300 доларів США терміном до 26 вересня 2014 року включно. Кредитні кошти були надані на купівлю автомобіля марки Skoda, модель Octavia Tour, 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , який виступив заставою за Договором кредиту. З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 26 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки. ОСОБА_1 зобов`язання за Договором кредиту належним чином не виконав, тому станом на 17 вересня 2014 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 54 843 долари США 72 цента та 59 669 грн 30 коп.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 листопада 2017 року позов Банку задоволений (т.1 а.с. 119-120). Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 843 долари США 72 цента та 59 669 грн 30 коп. Стягнуто з відповідачів на користь Банку по 1 827 гривень судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачами листи-вимоги № № 813, 814 від 16 липня 2010 року та № № 860, 861 від 26 липня 2010 року про дострокове повернення одержаних кредитів, сплату нарахованих процентів за користування кредитом не виконані, тому відповідно до статей 525, 526, 530, 553,1054 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кредитна заборгованість підлягає стягненню в солідарному порядку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 квітня 2017 року заяву ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т.1 а.с. 173-175).

В поданій у травні 2017 року апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 (т.1 а.с. 180-183).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухвалення його з порушенням вимог матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі. А саме, позивачем були пропущені строки позовної давності, як загальні, так і спеціальні щодо штрафів, пені. Судом не враховано співмірності розміру штрафних санкцій із сумою заборгованості.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 5 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції скасоване, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову (т.2 а.с. 151-157). Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі

32 858,83 дол. США, що складається з: 309,00 доларів США суми поточної заборгованості за кредитом; 20 220,40 дол. США суми простроченої заборгованості за кредитом; 92,75 дол. США суми поточної заборгованості за процентами; 12 036,68 дол. США суми простроченої заборгованості за процентами. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 827 грн з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості. Проте вимоги про стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами в сумі 19 211, 92 дол. США та 3 % річних від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами в розмірі 2 972,97 дол. США задоволенню не підлягають, оскільки мають стягуватися в національній валюті і позивачем не надано належного розрахунку сум, які підлягають стягненню.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року постанова Апеляційного суду Харківської області від 5 лютого 2018 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с. 247-251).

Постанова мотивована тим, що Договором кредиту встановлений обов`язок позичальника щомісячного повернення кредитних коштів. В липні 2010 року Банк направив відповідачам листи-вимоги про повернення кредитних коштів, змінивши строк виконання основного зобов`язання. Позов пред`явлено до боржника та поручителя 29 вересня 2014 року. Апелянт заявляв про застосування наслідків спливу строку позовної давності як у заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі, що не було враховано апеляційним судом. Крім того, суд не перевірив та не встановив, коли відповідачі отримали листи-вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості, оскільки саме з цього часу починається відлік строку, визначеного договорами кредиту та поруки, для обрахування строку позовної давності; не дослідив належним чином умов кредитного договору, додаткових угод до нього, умов договору поруки; коли позичальником сплачено останній черговий платіж; не з`ясував, з якого часу відбулося прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором з погашення тіла кредиту та процентів, та чи не припинились кредит та порука за окремими платежами. Також касаційний суд звернув увагу на необхідність обрахування пені в національній валюті України та можливість стягнення заборгованості за кредитним договором та трьох відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України в іноземній валюті.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року до участі у справі у якості правонаступника ПАТ «Родовід Банк» долучене Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТОВ) «Вердикт Капітал» (т.3 а.с. 91-92).

Під час нового розгляду справи апеляційний суд ураховує, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (ч.1 ст.417 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України)).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_2 із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції не звертався, суд не переглядає заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 листопада 2017 року в частині стягнення заборгованості з поручителя.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та представника (ТОВ) «Вердикт Капітал», дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити виходячи з такого.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 26 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (з 05.09.2009 - ПАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Вердикт Капітал») та ОСОБА_1 укладений Договір кредиту. Десятого листопада 2008 року між тими ж сторонами укладена Додаткова угода до Договору кредиту (т. 1 а.с. 6 - 12).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору кредиту позивач відкрив ОСОБА_1 відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 23 300 доларів США строком до 26 вересня 2014 року включно. Кредитні кошти надані на купівлю автомобіля марки Skoda, модель Octavia Tour, рік випуску 2007, згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № АМЗкА 1100736 від 11 вересня 2007 року.

Забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором виступила застава автомобіля згідно з договором застави транспортного засобу № 44/АЄ-007.07.2, укладеним між ВАТ «Родовід Банк» і ОСОБА_1 та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л. Ю. 26 вересня 2007 року за реєстровим № 4921 (т. 1 а. с. 13-16), та порука ОСОБА_2 відповідно до договору поруки від 26.09.2007 (т.1 а.с. 17-18) і додаткової угоди від 10.11.2008 (т.1 а.с. 19).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пунктом 1.5 Договору кредиту процента ставка за кредитом ОСОБА_1 встановлена в розмірі 7,7 процентів річних, пунктом 1.5.1 Договору кредиту визначено, що щомісячна плата за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів (в подальшому «плата за проведення розрахунків») складає 0,25 % від суми виданого кредиту.

При укладенні Договору кредиту ОСОБА_1 зобов`язався починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до десятого числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами в сумі 277 доларів США 38 центів на рахунок, визначений у пункті 1.3 цього Договору, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку (п. 3.1 Договору кредиту).

Повернути одержані кредити згідно з умовами цього Договору ОСОБА_1 зобов`язався не пізніше 26 вересня 2014 року (п. 3.2 Договору кредиту).

Проценти за користування кредитами і проценти за проведення розрахунків позичальник також зобов`язався сплачувати щомісяця до десятого числа (включно) кожного календарного місяця (п.п. 3.3, 3.2 Договору кредиту).

За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів чи плати за проведення розрахунків ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати Банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 Договору кредиту, від суми простроченого платежу (п. 3.9 Договору кредиту).

Додатковою угодою від 10.11.2008, укладеною між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк», розмір процентів за кредитами збільшений до 9,7 процентів річних (п.1 додаткової угоди, т. 1 а.с. 11). ОСОБА_2 , підписавши додаткову угоду від 10.11.2008 до договору поруки, погодився із процентною ставкою 9,7 процентів річних (т.1 а.с. 19).

Відповідно до наданого ПАТ «Родовід Банк» розрахунку кредитної заборгованості, ОСОБА_1 свого обов`язку повернення кредитних коштів та сплати процентів, плати за проведення розрахунків за Договором кредиту не виконував належним чином, у зв`язку із чим станом на 17 вересня 2014 року у нього утворилась заборгованість у розмір 54 843,72 дол. США та 59 669,30 грн (т. 1 а. с. 29-41).

Зазначена в позові сума заборгованості складалася з заборгованості за тілом кредиту 20 529 доларів США, пені за тілом кредиту 12 162 долари США 85 центів, 3 % річних за користування тілом кредиту 1882 долари США 3 центи, відсотків за кредитом 12 129 доларів США 43 центи, пені за користування процентами у розмірі 7 049 доларів США 8 центів, трьох відсотків річних за користування процентами 1090 доларів США 94 центів, плати за кредитом 32 747 грн 51 коп., пені за прострочення плати за кредитом 18531 грн 94 коп., трьох відсотків річних за користування платою за кредитом у розмірі 2866 грн 75 коп., інфляційних втрат 5523 грн 10 коп.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Пунктами 3.1, 3.2, 3.3 Договору кредиту встановлений обов`язок ОСОБА_1 щомісячно до «10»-го числа (включно) кожного календарного місяця сплачувати 277,38 дол. США тіла кредиту, проценти за користування кредитом та проценти за проведення розрахунків.

Згідно з пунктом 5.2 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цього договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами та/або розірвання цього договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог, звернути стягнення на предмет забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, а також нараховувати і стягувати пеню за несвоєчасне погашення кредиту.

Таким чином, сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

ПАТ «Родовід Банк» 16 липня 2010 року направив відповідачам листи-вимоги № № 813, 814 та 26 липня 2010 року № № 860, 861 про повернення заборгованості (т. 1 а. с. 20 - 23). У зазначених вимогах Банк не ставив питання про дострокове повернення всіх одержаних ОСОБА_1 кредитних коштів, а лише просив повернути поточну заборгованість, що утворилася станом на 16.07.2010, 26.07.2010.

Таким чином, не можна вважати, що направивши відповідачам зазначені вимоги Банк змінив строк виконання основного зобов`язання та реалізував передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України право на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 264 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявляв клопотання про застосування строків позовної давності як у заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі (т. 1 а. с. 133-135, 180-183).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Згідно правового висновку, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

З наявних у справі матеріалів убачається, що ОСОБА_1 копію позовної заяви ПАТ «Родовід Банк» з додатками, копію ухвали про відкриття провадження у справі (т.1 а.с. 208, 215), судову повістку на 27.11.2019 (т.1 а.с. 214) не отримував. Тобто не був повідомлений про розгляд справи в Жовтневому районному суді м. Харкова і не міг заявити клопотання про застосування строків позовної давності у 2014 році. Тому під час нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції має бути врахована викладена в апеляційній скарзі заява представника ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок ОСОБА_1 повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18).

Отже, оскільки за умовами Договору кредиту ОСОБА_1 мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту, сплати процентів та плати за проведення розрахунків до десятого числа включно кожного календарного місяця впродовж строку кредитування (до 26 вересня 2014 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

ПАТ «Родовід Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 29 вересня 2014 року (т.1 а.с. 2-5). Останній платіж за тілом кредиту був здійснений 18.07.2008, що підтверджується наданим Банком розрахунком заборгованості (т.1 а.с. 29) та випискою з особового рахунку ОСОБА_1 (т.1 а.с. 42-57). Проценти по кредиту були сплачені позичальником останній раз 03.03.2011, що також підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з рахунку ОСОБА_1 (т.1 а.с. 31-33, 58-83).

Таким чином, з 11 серпня 2008 року Банк знав про порушення ОСОБА_1 свого обов`язку зі сплати тіла кредиту за Договором кредиту, з 11 квітня 2011 року про порушення ОСОБА_1 обов`язку сплати процентів за користування кредитом, а з 11 серпня 2008 року про порушення обов`язку вносити оплату за проведення розрахунків за кредитом.

ПАТ «Родовід Банк» 16.05.2014 пред`являв позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором кредиту у розмірі 51 721 долар США 50 центів і 52 634 грн 1 коп. (т.1 а.с. 231-234), який ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова був повернутий позивачу для пред`явлення за підсудністю (т.1 а.с. 2235-236).

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач .

Тому є підстави вважати, що з 16.05.2014 строк пред`явлення Банком вимог щодо сплати заборгованості по тілу кредиту, процентам за користування кредитом і плати за проведення розрахунків перервався.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Оскільки у зазначеному позові Банк просив повернути частину боргу, що залишилася несплаченою за Договором кредиту у повному обсязі, судова колегія вважає, що з моменту пред`явлення позову 16.05.2014 позивач був позбавлений права нараховувати проценти, пеню і плату за проведення розрахунків за Договором кредиту.

Загальний строк кредитування ОСОБА_1 за Договором кредиту був визначений до 26 вересня 2014 року, Банк пред`явив вимогу про дострокове повернення коштів 16.05.2014, після цієї дати він не мав права нараховувати проценти, пеню і плату за проведення розрахунків за Договором кредиту.

ОСОБА_1 заявив про застосування строків позовної давності, тому заборгованість по тілу кредиту повинна бути стягнута за період з 16.05.2011 по 16.05.2014; заборгованість по процентам за користування кредитом повинна бути стягнута за період з 16.05.2011 по 16.05.2014, заборгованість по пені за прострочення виконання грошових зобов`язань - з 16.05.2013 по 16.05.2014.

При цьому, в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно зі статтею 18 Закону України № 1023-XII від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення Договору кредиту) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Судом апеляційної інстанції установлено, що при укладанні Договору кредиту сторони погодили всі його істотні умови, зокрема, предмет договору, строк кредитування, плату за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту.

Разом з тим, пункт 1.5.1 Договору кредиту щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати Банку за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів 0,25% від суми виданого кредиту не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційним судом ураховано, що Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2018 року в справі № 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому Банк нараховував, а ОСОБА_1 сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Отже, нараховані Банком проценти у якості плати за кредитом, передбачені пунктом 1.5.1 Договору кредиту, у розмірі 32 747 грн 51 коп., пеня у розмірі 18 531 грн 94 коп. і три відсотки річних у розмірі 2866 грн 75 коп., нараховані за прострочення сплати вказаних процентів, стягненню на користь Банку не підлягають.

Пунктом 3.9 Договором кредиту встановлений обов`язок ОСОБА_1 сплачувати пеню за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів чи плати за проведення розрахунків за кожний день у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 Договору кредиту, від суми простроченого платежу, яка має спеціальну позовну давність тривалістю в один рік.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» належить стягнути пеню за прострочення сплати тіла кредиту, процентів за користування кредитом за період з 16.09.2013 по 16.09.2014.

Враховуючи викладене вище, з урахуванням методики обчислення процентів і пені, викладеної Банком у своїх розрахунках (т.1 а.с. 29-34), заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту, яку він має сплатити на користь Банку, складе 9708 доларів США 30 центів, проценти за користування кредитом 1386 долари США 75 центів, пеня за прострочення повернення тіла та процентів 1269 долари США 68 центів.

Розрахунок указаних сум судом апеляційної інстанції викладений у таблиці:

залишок по кредиту періодкількість днів% ставкак-ть днів у роцірозмір %пеня
277,3816.05.2011-15.06.2011319,70%3652,24,7616.06.2011-15.07.2011309,70%3654,42,1416.07.2011-15.08.2011319,70%3656,809,5216.08.2011-15.09.2011319,70%3659,186,916.09.2011-15.10.2011309,70%36511,64,2816.10.2011-15.11.2011319,70%36513,7,6616.11.2011-15.12.2011309,70%36515,19,0416.12.2011-15.01.2012319,70%36518,96,4216.01.2012-15.02.2012319,70%36620,73,816.02.2012-15.03.2012299,70%36621,51,1816.03.2012-15.04.2012319,70%36625,28,5616.04.2012-15.05.2012300,81%3662,205,9416.05.2012-15.06.2012319,70%36629,83,3216.06.2012-15.07.2012309,70%36630,60,716.07.2012-15.08.2012319,70%36634,38,0816.08.2012-15.09.2012319,70%36636,15,4616.09.2012-15.10.2012309,70%36637,92,8416.10.2012-15.11.2012319,70%36641,70,2216.11.2012-15.12.2012309,70%36641,47,616.12.2012-15.01.2013319,70%36645,24,9816.01.2013-15.02.2013319,70%36547,02,3616.02.2013-15.03.2013289,70%36545,79,7416.03.2013-15.04.2013319,70%36552,57,1216.04.2013-15.05.2013309,70%36553,,34,516.05.2013-15.06.2013319,70%36557,,11,8816.06.2013-15.07.2013309,70%36557,,89,2616.07.2013-15.08.2013319,70%36561,,66,6416.08.2013-15.09.2013319,70%36563,2,4,0216.09.2013-15.10.2013309,70%36564,2,6,416.10.2013-15.11.2013319,70%36568,9,7,7816.11.2013-15.12.2013309,70%36568,9,7,1616.12.2013-15.01.2014319,70%36573,7,0,5416.02.2014-15.03.2014319,70%36575,0,7,9216.03.2014-15.04.2014289,70%36570,2,2,316.04.2014-15.05.2014319,70%36579,8,0253446
СУМА 1386,,678363

Скасовуючи постанову Апеляційного суду Харківської області від 5 лютого 2018 року у дійсній цивільній справі, Верховний Суд зазначав, що оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання. Її сплата та розмір визначені Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц,

Колегія суддів зазначає, що в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 відсутній наведений висновок щодо порядку стягнення пені. Зазначені висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16. Однак позов у справі № 761/26293/16 був пред`явлений фізичною особою до банку із вимогою стягнути штрафні санкції за неналежне виконання договору банківського вкладу. Тому вказані висновки не можуть застосовуватися у цивільній справі № 639/9557/14-ц.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в пункті 47 постанови від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц вказувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Тому в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.

В укладеному ОСОБА_1 із ВАТ «Родовід Банк» Договорі кредиту розмір пені в пункті 3.9 договору визначений у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої в пункті 1.5 цього Договору, від суми простроченого платежу. А платежі ОСОБА_1 мав сплачувати на користь Банку в доларах США. Тому колегія суддів стягує пеню з боржника і поручителя також в доларах США.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-2129цс16 та постанові Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 753/15633/15-ц.

Банк в дійсному позову просить стягнути три відсотки річних за тілом кредиту у розмірі 1882 долари США 30 центів, за процентами за користування кредитом 1090 доларів США 94 центи, інфляційні збитки 5523 грн 10 коп.

Інфляційні збитки нараховані Банком на плату за кредитом, яка стягненню з відповідачів не підлягає, тому у їх стягненні належить відмовити.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц.

За період з 17.05.2014 по 19.12.2019 три відсотки річних на заборгованість 12364 долари США 73 центи складуть 2 076 доларів США 26 центів. Оскільки передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України проценти є відповідальністю боржника за порушення грошового зобов`язання, вони мають відшкодовуватись лише боржником. Зазначена сума стягненню з поручителя ОСОБА_2 не підлягає.

Враховуючи викладене вище, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, заочне рішення від 27.11.2014 належить скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позову. З ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» (правноступник ПАТ «Родовід Банк») 9708 доларів США 30 центів заборгованості за тілом кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 1386 долари США 75 центів, пеню за прострочення повернення тіла та процентів по кредиту в розмірі 1269 долари США 68 центів. Також з ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України за період з 17.05.2019 по 19.12.2019 в розмірі 2 076 доларів США 26 центів. В задоволенні позову в іншій частині належить відмовити.

Оскільки ОСОБА_2 з апеляційною скаргою на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року не звернувся, законність стягнення суми заборгованості з поручителя колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов ПАТ «Родовід Банк» підлягає задоволенню на 24,28 %, при подачі позову Банком було сплачено 3654 грн судового збору (т.1 а.с. 1), тому з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній частині в розмірі 887 грн 19 коп. по 443 грн 60 коп. з кожного.

Апеляційна скарга представника відповідача задоволена на 75,72 %, тому з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 3043 грн 49 коп. судового збору з 4019 грн 40 коп. сплачених при подачі апеляційної скарги (т.1 а.с. 179, 192).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 12364 (дванадцять тисяч триста шістдесят чотири) долари США 73 (сімдесят три) центи, з яких 9708 доларів США 30 центів заборгованість за тілом кредиту, 1386 долари США 75 центів - проценти за користування кредитом, 1269 долари США 68 центів - пеня за прострочення повернення тіла та процентів.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 2 076 (дві тисячі сімдесят шість) доларів США 26 (двадцять шість) центів трьох відсотків річних за період з 17.05.2014 по 19.12.2019.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» по 443 (чотириста сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, з кожного.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 3 043 (три тисячі сорок три) гривні 49 (сорок дев`ять) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний