ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9696/19 Справа № 204/7347/18 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор Газорозподільної системи «Дніпрогаз»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2019 року

по справі за позовом Акціонерного товариства «Оператор Газорозподільної системи «Дніпрогаз» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за адресою: АДРЕСА_1 , надавалися послуги з розподілу та постачання природного газу.

18.05.2017 за адресою споживача працівниками ПАТ «Дніпрогаз» було виявлено ознаки порушення конструкції лічильника газу, у зв`язку з чим складено акт про виявлені порушення №194, який було підписано співробітниками товариства та представником споживача.

За фактом виявленого порушення лічильник було демонтовано для проведення експертизи та складено акт № 194 від 18.05.2017.

Комісією за актом № 194 експертизи лічильника газу визначено ознаки механічного пошкодження вказаного лічильника. За висновком комісії лічильник не придатний для подальшої експлуатації.

Даний газовий лічильник з копією акту експертизи було передано споживачу. Остання в акті зауважила, що деформація газового лічильника та пошкодження захисного скла сталося внаслідок виконання будівельних робіт, але не заперечувала щодо порядку проведеної експертизи, факту та ознак виявленого порушення.

Того ж дня, представниками Оператора ГРМ складено акт про виявлені порушення №108 за участю ОСОБА_1

На переконання позивача, за наслідком складеного акту про порушення №108 від 30.05.2017 та акту експертизи лічильника газу №194 від 30.05.2017, враховуючи обставини та ознаки виявленого порушення, члени комісії з розгляду актів про порушення дійшли висновку про обґрунтованість Акту про порушення № 108 від 30.05.2017 та на підставі гл. 5 роз. XI Кодексу ГРМ складено акт-розрахунок від 17.07.2017 про нарахування не облікованого об`єму природного в період з 17.02.2017 по 30.04.2017 у розмірі 1343,79 м3 на суму 12 836,33 грн.

У позові зазначається, що дане порушення, несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ (лічильника газу), за вимогами п. 1 гл. 2 розд. XI Кодексу ГРМ кваліфікується, як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування необлікованих об`ємів (обсягів) природного газу.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року вирішено питання стосовно судових витрат на професійну допомогу.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, що відповідач є власником 28/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим №1330, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.04.2017, номер запису про право власності: 20003707 (а.с. 10-13, 14).

16.05.2017 відповідач звернулася до позивача із заявою, в якій просила провести зміни, оскільки вона є новим власником 28/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.10) та цього ж дня підписала заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) та отримала від технічного інспектора інструктаж та абонентську книжку (а.с.15,9).

18.05.2017 представниками позивача було складено Акт №194 про виявлені порушення без участі відповідача, згідно з яким з боку відповідача зафіксовано порушення: розбито рахунковий механізм, газові прибори демонтовані (а.с.22).

У вказаному актів в графі «споживач» міститься підпис представника ОСОБА_2 (а.с.22).

Відповідно до акту №194 про демонтаж лічильника від 18.05.2019 лічильник газу було направлено на експертизу в відділ обслуговування ВОГ ПАТ «Дніпрогаз» (а.с.22 звор.), в даному акті також відсутній підпис відповідача, натомість міститься підпис представника ОСОБА_3 . Документи на представництво суду першої інстанції надані не були.

Згідно акту №194 експертизи лічильника від 30.05.2017 відсутнє скло лічильного механізму: невеликий фрагмент скла з правої сторони в районі пломбірованого гнізда, сімінатор лічильного механізму не закріплено, вільний доступ до цифрових коліс (а.с.23). У вказаному актів відповідач пояснила, що в результаті проведення будівельних робіт, при розбиранні цеглової стіни впав фрагмент цегли на газовий лічильник, під час удару було деформовано корпус і вилетіло скло, яке загубилося в будівельному смітті.

За результатами проведеної експертизи представниками позивача 30.05.2017 було складено акт про порушення №108, в якому відповідач надала пояснення, аналогічні наданим в акті №194 від 30.05.2017 (а.с. 24).

Відповідно до акту-розрахунку б/н від 17.07.2017 (а.с.25) розрахунковий не облікований об`єм природного газу до 01 числа місяця складає на 30.04.2017 1343, 79 м3 (17.02.2017 30.04.2017). Розрахована сума збитків, завданих порушеннями споживача, в розмірі 12836 грн. 33 коп.

За ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч. 2 ст. 633 ЦК України).

Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу ГРМ побутовий споживач споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу 1 Кодексу ГРМ пошкодження ЗВТ/лічильника газу механічне пошкодження цілісності конструкції комерційного ВОГ та/або його складових, зокрема корпусу, скла, кріплення, захисних елементів, ліній з`єднання.

Своєчасне повідомлення побутовим споживачем надання споживачем у письмовій формі Оператору ГРМ інформації щодо видів споживання газу не пізніше ніж у місячний строк з дати настання відповідних змін (за відсутності лічильника газу), або інформації про недоліки в роботі лічильника газу (вихід з ладу, несправність, пошкодження лічильника, повірочного тавра, цілості пломб тощо), або інформації про пошкодження пломб на газових приладах та пристроях до виявлення таких недоліків представником Оператора ГРМ (глава 1 розділу 1 Кодексу ГРМ).

Суд першої інстнації правомірно не взяв до уваги розрахунок не облікованого об`єму природного газу за період з 17.02.2017 по 30.04.2017, оскільки відповідач стала власником 28/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 лише з 15.04.2017 та 16.05.2017 року повідомила позивача щодо необхідності внесення змін у зв`язку із зміною власника.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідач своєчасно не повідомив про пошкодження лічильника, зважаючи на наступне.

Як вбачається із наданих відповідачем пояснень щодо пошкодження лічильника обліку, остання пояснювала, що вказане пошкодження відбулося внаслідок будівельних робіт, втім, коли саме такі роботи проводилися жодного доказу ні суду першої, ні апеляційної інстанції надано не було.

У зв`язку з чим неможливо визначитись чи було своєчасне повідомлення споживачем інформації про пошкодження лічильника, адже представники позивача прибули за адресою відповідача майже одразу після звернення відповідача із заявою від 16.05.2017.

Оскільки, набуття права власності відповідача і звернення із заявою до відповідача 16.05.2017 відбулося в межах місячного строку, тобто в межах строку, встановленого для своєчасного повідомлення про пошкодження лічильника.

Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, звертаючись до суду із даним позовом, позивач, обравши певний спосіб захисту (ст. 16 ЦК), на власний розсуд визначився також із колом відповідачів, та подав до суду позов саме до відповідача, яка безпосередньо не була присутня при складанні акту про виявленні порушення, натомість в акті міститься підпис «представника ОСОБА_3 ».

Позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження повноважень такого представника, тоді як в правовому розумінні відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Тоді як, згідно п. 1, 2 гл. 5 розд. XI Кодексу ГРМ, у разі виявлення у споживача або несанкціонованого споживача порушень, визначених у главі 2 цього розділу, представниками Оператора ГРМ складається акт про порушення, який складається в присутності споживача.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Що стосується тверджень представника відповідача щодо того, що на виконання вимоги ст.134 ЦПК України сума витрат ОСОБА_1 , які вона понесла на правничу допомогу при розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції, становить 5 000 грн., які просила стягнути з позивача, колегія суддів керується наступним.

В силу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Конституційне право на професійну правничу допомогу та вільний вибір захисника гарантується ст. 59 Конституції України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, воно не може бути скасоване, а звуження змісту та обсягу наявних прав і свобод не допускається.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу суд враховує, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то для суду наявні підстави для стягнення таких витрат.

Представником відповідача ОСОБА_1 було надано до договору про надання правничої (правової) допомоги від 10.05.2019 року та додаткової угоди від 10 травня 2019 року: протокол узгодження розміру гонорара від 25 жовтня 2019 року, звіт адвоката від 13 листопада 2019 року , квитанцію до прибуткового касового ордера № 25/10 від 25 жовтня 2019 року.

Проте, представником відповідача не надано акту приймання-передачі наданих послуг та розрахунку таких послуг.

При визначенні суми витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як убачається з матеріалів справи, представник відповідача не була присутня в судовому засіданні суду апеляційної інстанції та подала заяву про розгляд справи без її участі. Надані документи представником відповідача, не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Тому, відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор Газорозподільної системи «Дніпрогаз» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко