КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5.12.2019 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного

суду в порядку спрощеного позовного провадження

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника АТ КБ «ПриватБанк»

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства

Комерційний банк «ПриватБанк»

про захист прав споживачів, стягнення сум вкладів, процентів та штрафних санкцій

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення сум вкладів, процентів та штрафних санкцій.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 18.01.2010 року у сумі 12 736,22 дол. США, за договором банківського вкладу від 16.09.2010 р. у сумі 8 545,07 дол. США, за договором банківського вкладу від 25.04.2013 року у сумі 61 116,03 дол. США, за договором банківського вкладу від 14.07.2010 року у сумі 6 025,16 дол. США, за договором банківського вкладу від 18.01.2011 року у сумі 11 955,81 дол. США, за договором банківського вкладу від 12.02.2013 року у сумі 37 396,19 дол. США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 34 677 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 18.01.2010 р. між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАМDN7423, згідно якого на рахунок № НОМЕР_1 позивачем внесено 10 000 доларів США, що підтверджується квитанцією (а.с.11, 12).

16.09.2010 р. між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАМDN2425, згідно якого на рахунок № НОМЕР_2 позивачем внесено 7000 доларів США, що підтверджується квитанцією (а.с.14, 15).

25.04.2013 р. між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАМDN6077, згідно якого на рахунок № НОМЕР_3 позивачем внесено 50000 доларів США, (а.с.17).

14.07.2010 р. між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАМDN6937, згідно якого на рахунок № НОМЕР_4 позивачем внесено 5000 доларів США. (а.с.19).

18.01.2011 р. між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАМDN8567, згідно якого на рахунок № НОМЕР_5 позивачем внесено 10 000 доларів США. (а.с.21).

12.02.2013 р. між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАМDN1511, згідно якого на рахунок № НОМЕР_6 позивачем внесено 30000 доларів США (а.с.23).

За умовами укладених договорів банк сплачує позивачу проценти по вкладу згідно договору № SАМDN7423 від 18.01.2010 року у розмірі 11,5 % річних, згідно договору № SАМDN2425 від 16.09.2010 р. 7,75% річних, згідно договору № SАМDN 6077 від 25.04.2013 року 8% річних, згідно договору № SАМDN6937 від 14.07.2010 року 7% річних, згідно договору № SАМDN8567 від 18.01.2011 року 6% річних, згідно договору № SАМDN1511 від 12.02.2013 року 10 % річних.

У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м.Севастополя у 2014 році, рахунок позивача було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків.

4.04.2018 р. позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договорів банківського вкладу. Листом від 20.04.2018 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача.

10.04.2018 р. позивач звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у ПАТ КБ «ПриватБанк» за вх. 354919, що підтверджується відтиском штампу на заяві.

Листом від 02.05.2018 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача.

Таким чином, зазначені заяви відповідачем задоволено не було, та на сьогоднішній день кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті.

Судом встановлений факт звернення позивача до відповідача із заявою про видачу коштів та нарахованих відсотків та незадоволення відповідачем даної заяви.

Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ст.1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно ч.1 ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до абз.2 п.1.6. Положення від 03 грудня 2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.

Згідно ч.1 ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України, банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Таким чином, виходячи із змісту наведених норм закону - вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання.

Суд правильно дійшов висновку щодо поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин, що відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс 15.

Так, встановлено, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно ч.1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за «рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до ст.1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Постановлюючи рішення суд виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав взяті на себе зобов`язання, від якого не звільняється через тимчасову окупацію території АР Крим.

Суд також правильно вважав, що посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень на законодавство Російської Федерації є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є Конституція України, Цивільний Кодекс України та інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також інших органів державної влади та влади АР Крим, видані в межах встановлених Конституцією та законами.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до с.т.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Так, згідно ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст.41 Конституції України.

Відповідачем не було надано належних доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України, на підтвердження виконання зобов`язань перед позивачем.

Враховуючи викладене, суд обґрунтовано дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення сум вкладів, процентів та штрафних санкцій є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку задоволення повних вимог.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам щодо суті позову.

Висновки суду в цій частині відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду в цій частині не вбачається.

Що стосується стягнення судових витрат, то суд також правильно вважав, що згідно вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача; і що з врахуванням того, що в силу ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору,- з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Проте, розраховуючи суму судового збору з відповідача в дохід держави сума судового збору судом визначена невірно. Тому апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні. Тому, з відповідача на користь держави належить стягнути 8 810 грн., виходячи із наступного.

Згідно п.п.1.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» з позивача як з фізичної особи ставка судового збору складає 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, максимальний розмір судового збору, який належить до сплати фізичною особу за подачу позовної заяви у цій справі становить 1762,00 х 5 (розмірів прож. мінімуму)= 8810,00 грн.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення з відповідача судового збору на користь держави підлягає зміні з 34 677 грн. до 8810,00 грн.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року - змінити в частині стягнення судового збору. Зменшити стягнуту судом суму судового збору, визначену з «АТ КБ ПриватБанк» на користь держави з 34 677 грн. до 8 810 грн. ; в решті рішення залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 20.12.2019 р.

Головуючий :

Судді :