Номер провадження: 22-ц/813/5564/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_3 , по якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса мешкання: АДРЕСА_1 ) інформацію поширену відповідачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса мешкання: АДРЕСА_2 ) в заяві від 25.06.2018р. до АТ КБ «ПриватБанк», а саме вислів: «К сведению о Вашем сотруднике: ОСОБА_4 уроженец Винницкой области, бывший работник органов МВД, работат в Приморском РОВД г. Одессы, где за период службы успел получить 4 квартиры (хотя того чтобы не было подозрительно и с целью скрыть факты коррупции он все квартиры оформил на близких родственников: мать, отец, жена, дети). Подтверждением факта коррупции стало получение квартир на одной улице в одинаковое время. От соседей, бывших сослуживцев в МВД, ОСОБА_4 характеризуется как негативный человек, склонен к обману, морально неуравновешенный, часто обманывает, с соседями постоянно конфликтует. Полагаю если тщательно проверить Вашего сотрудника, рекомендую на детекторе лжи, то Вы придете к выводу что данный человек порочит честь банка. 04 апреля 2018 после начата ремонта, примерно через час, во двор забежали трое до этого мне неизвестные люди. Уже позже я узнал, что это и есть сотрудники вашего банка: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 и ОСОБА_6 , которые вместе работают в одном отделении банка. Результатом этой встречи стало мое и моей жены обращение в больницу за оказанием медицинской помощи (по данному факту внесены ведомости в ЕРДР по статье умышленное причинение телесных повреждений). Обратите внимание, что сотрудники ОСОБА_7 банка причинили телесные повреждения моей жене, подчеркиваю ТРОЕ МУЖЧИН ПРИЧИНИЛИ ОСОБА_8 , что является унижением престижа службы безопасности и отдела кадров Вашего банка. Используя свои преступные связи в МВД, ОСОБА_4 , всячески пытался это дело закрыть, однако это ему не удалось, так как против Закона своими преступными способами он противостоять не может. Кроме прочего, работник ОСОБА_7 банка ОСОБА_4 в своих целях (не служебных) использует данные с банковских носителей информации, что подтверждается запросами от его имени в гос. инстанции в которых он выкладывает информацию, которая доступна работнику банка. Разобраться тщательным образом с поведением сотрудников банка, которые прикрывают своих работников, т.к. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 и ОСОБА_6 в рабочее время совершают противоправные действия нарушая нормы уголовного Кодекса Украины при этом получают у Вас зарплату. По факту разглашения банковской тайны гр. ОСОБА_4 , прошу передать информацию в правоохранительные органы, для внесения в ЕРДР.Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Позивач надав суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації, ОСОБА_2 інформацію поширену відповідачем, ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь, ОСОБА_2 1 000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 12 грудня 2019 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином.

04 грудня 2019 року до канцелярії Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд цивільної справи без його участі.

12 грудня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 23 грудня 2019 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , послався на наступні обставини.

09 липня 2018 року ОСОБА_2 стало відомо про поширення щодо нього ОСОБА_1 , недостовірної інформації шляхом подання заяви до АТ КБ «ПриватБанк», копія заяви до АТ КБ «ПриватБанк» від 25.06.2018р. наявна в матеріалах справи.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь і ділову репутацію.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України, встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно положень ст. 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться п. 19 Постанови №1 фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно абз. 5, 6 п. 15 Постанови № 1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Тобто, визнання інформації негативною, відтак, недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо, щоб Позивач вважав, що поширена інформація порушує його немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Суди при вирішенні зазначених справ повинні застосовувати, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права - абз. 2 п. 2 Постанови № 1.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана відповідачем, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо. Не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача.

Суд першої інстанції вважав, що поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому вважав, що поширенням недостовірної інформації щодо ОСОБА_2 , Відповідачем завдано шкоди немайновим інтересам позивача.

З огляду на глибину завданих душевних страждань позивача та виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції вважав, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в розмірі 1 000,00 гривень.

Однак колегія суддів погодитись з такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція) кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації розуміється: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча ю одній особі. Поширення інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

В пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної переконання інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначив, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи вбачається, що заява ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року до АТ КБ «ПриватБанк» не містить підпису заявника, а також не містить доказів про те, що АТ КБ «ПриватБанк» дійсно отримало таку заяву, а тому не може вважатись належним і допустимим доказом у справі у відповідності до положень статей 77-80 ЦПК України.

Враховуючи наведене, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, колегія суддів дійшла до висновку про те, що ОСОБА_2 не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме факт поширення ОСОБА_1 інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права та завданої ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки заява від 25.06.2018р. не підписана відповідачем та не містить інформацію про вхідні дані, а тому не може вважатись доказом поширення недостовірної інформації.

В статті 264 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 265 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко