ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2291/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Даниленка В.В.,

за участю секретарів - Пасько І.В., Слаква О.О., Петрик А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2 ) про стягнення боргу у розмірі 15 600,00 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 червня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в борг в розмірі 15 600,00 грн., що підтверджується розпискою від 13.06.2016 року, яка написана власноруч відповідачем та переданою позивачу. Згідно до даної розписки відповідач мала повернути отримані від позивача кошти до 13.06.2017 року. позивач звернувся до відповідача 14 червня 2016 року з вимогою про повернення грошових коштів, які вона отримала відповідно розписки, написаної власноруч, але відповідач проігнорувала дану вимогу та перестала виходити на зв`язок.

Ухвалою суду від 18 липня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні.

Відповідачем до початку судового розгляду подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що у 2014 році, перебуваючи на пенсії, шукала роботу, у зв`язку із чим познайомилась із родиною ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у яких за адресою АДРЕСА_1 , знаходився ювелірний магазин (відділ) "Скринька". Після співбесіди, їй була запропонована робота продавцем. ОСОБА_2 написала заяву про прийом на роботу у якості стажиста продавця. Заробітна плата виплачувалась щотижня. На вимогу роботодавця, заяву про прийом на роботу стажистом продавця, ОСОБА_2 писала щомісяця. У травні 2016 році родина ОСОБА_3 взяли в оренду на Троєщині в торгівельному центрі "Сіріус" торгові точки по торгівлі ювелірними виробами, які назвали "Люблю золото, люблю срібло", у зв`язку із чим товар (ювелірні вироби), який знаходився на Оболоні перемістили на Троєщину. У ювелірному відділі працювало два продавця. В кінці травня 2016 року, домовившись із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на тиждень пішла у відпустку. Вийшовши на роботу після відпустки, другий продавець, який працювала разом із ОСОБА_2 , вранці передала їй картонну коробку із ювелірними виробами старих колекцій, які не продавались, та просила покласти на сейф. Перед обідом цього ж дня виявилось, що ця картонна коробка зникла, про що було повідомлено ОСОБА_1 .. Отримавши цю інформацію, ОСОБА_1 призначив та провів у відділі переоблік. В результаті переобліку, було виявлено нестачу товару на суму 23 968,00 грн., яку ОСОБА_1 вимагав сплатити. Інший продавець в категоричній формі відмовилась від оплати нестачі. ОСОБА_1 своїм рішенням поклав відповідальність на ОСОБА_2 та зобов`язав її відшкодувати вартість ювелірних виробів, що зникли. Враховуючи свій пенсійний вік та у зв`язку із тим, що на утриманні ОСОБА_2 знаходилась хвора на рак мати, за якою потрібно було постійно доглядати та витрачати кошти на її лікування, ОСОБА_2 погодилась особисто погасити нестачу. Цього ж дня ОСОБА_2 , в рахунок часткового погашення нестачі, зняла з себе, та передала позивачу власний золотий ланцюжок, вагою 6,05 грами, який позивач оцінив у 6 294,00 грн. Крім цього ОСОБА_2 погодилась на те, що не отримає свою чергову заробітну плату у розмірі 1 050,00 грн., яка пішла в рахунок погашення нестачі, та відпускні у розмірі 1 000,00 грн., які також були враховані ОСОБА_1 в рахунок погашення нестачі за товар, що зник. Після цього розмір нестачі залишився у розмірі 15 624,00 грн. В подальшому, ОСОБА_1 не доплатив ОСОБА_2 ще 3 000 грн. заробітної плати, які також пішли в рахунок погашення нестачі. В червні 2016 року ОСОБА_1 став вимагати від ОСОБА_2 або сплатити йому всю суму, що залишилась, або написати розписку про отримання ОСОБА_2 від нього в борг 15 600,00 грн. та надав надрукований зразок розписки, який ОСОБА_2 повинна була переписати. Побоюючись залишитись без роботи, ОСОБА_2 переписала зміст наданого зразка розписки та поставила під ним свій підпис. Фактично грошові кошти по цій розписці ОСОБА_2 . Не отримувала. У серпні 2016 року ОСОБА_2 звільнилась.

02 лютого 2018 року протокольною ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, дана позовна заява була прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження разом з первісним позовом.

02 лютого 2018 року, за клопотанням представника позивача, до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, було залучено ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги за первісним позовом, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимог за первісним позовом заперечував, вважав їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Третя особа у справі на стороні позивача за первісним позовом, ОСОБА_3 , підтримала позовні вимоги за первісним позовом. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

Суд, вислухавши у відбувшихся судових засіданнях представників позивача та відповідача, допитавши свідків, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 у 2014 році, перебуваючи на пенсії (а.с. 34 пенсійне посвідчення), шукала роботу, у зв`язку із чим познайомилась із родиною ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та їй була запропонована робота стажистом продавця у ювелірному магазині ФОП ОСОБА_1 Офіційно трудові відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оформлені не були, оскільки ОСОБА_2 , на вимогу роботодавця, кожного місяці писала нову заяву про прийом її на роботу. У травні 2016 році ОСОБА_1 орендував в торгівельному центрі "Сіріус" торгові точки по торгівлі ювелірними виробами, які мали назву "Люблю золото, люблю срібло", у зв`язку із чим ювелірні вироби, перемістили у ТЦ "Сіріус". У ювелірному відділі працювало два продавця. В кінці травня 2016 року у відділі, виявилась нестача, у зв`язку із чим ОСОБА_1 призначив переоблік. В результаті переобліку, було виявлено нестачу товару на суму 23 968,00 грн., відповідальність за яку ОСОБА_1 поклав на ОСОБА_2 та зобов`язав її відшкодувати вартість ювелірних виробів, що зникли. Враховуючи сімейні обставини та намагання зберегти роботу, ОСОБА_2 погодилась частками погасити нестачу. Цього ж дня ОСОБА_2 , в рахунок часткового погашення нестачі, передала ОСОБА_1 власний срібний ланцюжок, вагою 6,05 грами, який позивач оцінив у 6 294,00 грн. ОСОБА_1 не доплатив ОСОБА_2 заробітну плату та відпускні, які також пішли в рахунок погашення нестачі. Також було складено та підписано договір №13/06/16 від 13.06.2016 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника ОСОБА_2 перед ФОП ОСОБА_3 за незабезпечення збереження ввірених матеріальних цінностей. Після часткового погашення нестачі ОСОБА_2 , розмір нестачі становив 15 624,00 грн. З метою зафіксувати розмір нестачі, що залишився, 13 червня 2016 року, ОСОБА_1 став вимагати від ОСОБА_2 написати розписку про отримання нею в борг 15 600,00 грн. та надав надрукований зразок розписки, який ОСОБА_2 переписала та поставила під ним свій підпис.

В обґрунтування первинного позову ОСОБА_1 посилається на ст.ст. 509, 530, 1046 та 1047 ЦК України, що регулюють порядок надання та повернення позики.

Водночас, у відповідності до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У відповідності до ст. 646 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, фактично грошові кошти у розмірі 15 600,00 грн. по наданій суду розписці, ОСОБА_1 не передавав, а ОСОБА_2 їх не отримувала.

Крім того, ОСОБА_1 плутався у своїх свідченнях щодо того, чи дійсно ОСОБА_2 перебувала з ним, як фізичною особою-підприємцем, в трудових стосунках, посилаючись на те, що ОСОБА_2 весь час працювала стажистом, тому її не було потреби оформляти належним чином, не зміг пояснити що стало причиною надання позики саме ОСОБА_2 , не спростовував факт виявленої ним нестачі ювелірних цінностей та не зміг пояснити суду підстави укладення 13.06.2016 року договору №13/06/16 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника ОСОБА_2 .

З пояснень допитаних судом свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що дійсно ОСОБА_2 тривалий час працювала продавцем ювелірного відділу магазину "Люблю золото люблю срібло", який належить позивачу за первинним позовом, що дійсно в кінці травня 2016 року було виявлено нестачу, відповідальність за яку було покладено на ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, що під час роботи ОСОБА_2 в ювелірному відділі ФОП ОСОБА_1 виникла нестача ювелірних виробів, відповідальність за яку було покладено на відповідача за первинним позовом, у зв`язку із чим і була написана розписка про отримання в борг 15 600,00 грн., що фактично грошові кошти зазначені в розписці передані не були, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, судом встановлено наступне.

У відповідності до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Позивач за зустрічним позовом не визнає отримання нею в день написання розписки зазначеної в ній суми, а саме 15 600,00 грн., вказує, що насправді ці кошти не були одержані ним, що фактично розписка свідчить про те, що вона погодилась частками повернути гроші від нестачі, яка виникла за місцем її роботи та не з її вини, що між ОСОБА_1 , як роботодавцем, та ОСОБА_2 , як найманим працівником, існує конфлікт з приводу нестачі ювелірних виробів, що було встановлено ФОП ОСОБА_1 під час проведення переобліку у червні 2016 року.

З огляду на встановлені судом обставини справи та викладені норми чинного цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову в частині визнання договору позики, яким є розписка (без дати) про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 15 600,00 грн., не дійсним.

На підставі викладеного та керуючись статтями 16, 640, 646, 1046, 1051 ЦК України, статтями 10, 13, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212-218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу - відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним - задовольнити.

Визнати договір позики - розписку (без дати) про отримання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 15 600,00 грн., недійсним.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 704 (сімсот чотири) гривні 40 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: