ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, до подання позовної заяви.

В обґрунтування заяви зазначає, що 12 грудня 2018 року між фізичною особою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір відсоткової позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримано у позику грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США з кінцевим строком повернення грошової позики - 12 травня 2019 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладено договір застави від 12 грудня 2018 року, яким передано у заставу належне ОСОБА_2 на праві приватної власності рухоме майно: сідловий тягач-Е марки DAF FT XF 105.460 днз НОМЕР_3; сідловий тягач-Е марки MAN 18.430 днз НОМЕР_4; спеціалізовий напівпричіп н/пр-самоскид-Е марки LANGENDORF SKS 2427 ДНЗ НОМЕР_2.

Відповідно до пункту 3 договору застави від 12 грудня 2018 року сторони оцінили заставлене майно у сумі 831 393 грн. 00 коп., що дорівнює за офіційним курсом Національного банку України 30 000 доларів США.

Підставою забезпечення позову представником заявника зазначено, що між заявником та ОСОБА_2 існує реальний спір, що носить матеріальний характер, вартість переданого в заставу рухомого майна є в двічі меншої суми боргу за договором відсоткової позики від 12 грудня 2018 року.

ОСОБА_2 має реальну можливість і може здійснити відчуження нерухомого майна, що може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 або зробити неможливим виконання рішення суду по суті спору у майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 91,5 кв.м., житловою площею 84,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н виданого 13 жовтня 2017 року ТОВ "Дельмар Дніпро".

Накласти арешт на 1/3 частину АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., реєстраційний номер майна 9940569, яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 14.01.2005 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с.3-6).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовлено (а.с.26-27).

Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.29-31).

Перевіривши законність ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову та не доведено, що обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 4, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Як убачається з матеріалів справи, 12 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір відсоткової позики ( а.с. 7 ).

Згідно умов п. 1 вказаного договору Позикодавецт передав Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 831 393 грн., що на день передачі грошових коштів дорівнює 30 000 доларів США за офіційним курсом встановленим НБУ зі сплатою 7% в місяць, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів з відсотками, з кінцевим терміном повернення позики -12 травня 2019 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 жовтня 2019 року, вбачається, що квартира, загальною площею 91,5 кв.м., житловою площею 84,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві власності ОСОБА_2 ; 1/3 частина квартира, загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.10-11).

При цьому, як зазначає заявник, взятих на себе зобов`язань за договором позики ОСОБА_2 не виконала, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартири, оскільки, на його переконання, ОСОБА_2 , після подання позовної заяви до суду матиме можливість продати її, подарувати або іншим шляхом відчужити, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову.

Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Враховуючи вказане, наявність самого по собі ймовірного позову про стягнення коштів за договорами позики не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту .

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, розмірність обсягу позовних вимог неможливо співставити з вартістю майна, на яке заявник просить накласти арешт, що унеможливлює визначити співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, колегія суддів зазначає, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби обмеженні права користування майном, а тому неможливо накласти арешт на приміщення, яке надається з метою його постійного використання (проживання).

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у забезпеченні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: