Номер провадження 2/754/5584/19
Справа №754/6414/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме цінні папери ПрАТ «Компанія Росток» в кількості 100 штук, загальною вартістю 3500, 00 грн. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є він та дочка померлого ОСОБА_2 16.08.2018 року позивач звернувся до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була відкрита спадкова справа. Відповідачка із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. Позивач своєчасно не зміг скористатися своїм правом на прийняття спадщини, оскільки дізнався про смерть сина лише у 2009 році. До 2002 року син постійно спілкування з позивачем, розповідав про те, що його виганяють з квартири, а тому він планує поїхати на роботу до м. Москва. У подальшому позивач багато хворів, перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. При цьому він декілька разів телефонував сину додому, але його мати відповідала, що він поїхав до м. Москва. Про смерть сина ніхто з родичів йому не повідомив. У 2009 році від сусіда сина позивач дізнався про те, що син помер. Дана новина значно підірвала його здоров`я, через що у нього почалися проблеми з серцем. До цього він також пережив смерть дочки ОСОБА_5 , яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивач тривалий час не міг звернутися до нотаріальної контори, оскільки новина про смерть сина стала для нього психотравмуючим фактором, тривалий час він перебував у пригніченому стані, його охопив стан розпачу та постійної депресії. Також він не був обізнаний щодо строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визначити йому додатковий строк в два місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі.

02.10.2019 року до суду надійшов Відзив відповідачки на позов. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідачка заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що позивачем не доведено обґрунтованих підстав пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Також відповідачка вказує про те, що мати відповідачки не проживала з її батьком з 1987 року, а тому не могла надавати будь-яку інформацію позивачу стосовно батька. Крім того, померлий ніколи не виїздив на роботу до м. Москва, а тому ці твердження є надуманими. Про смерть свого сина позивач дізнався набагато раніше, ніж у 2009 році. Також відповідачка вказує про те, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні не постійно, а лише періодично, а тому мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою. Крім того, лікування позивача на стаціонарі було пов`язано не з його станом після смерті сина, а з загальними захворюваннями. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

09.10.2019 року до суду надійшла Відповідь позивача на відзив відповідачки, в якій він зазначає про те, що він дізнався про наявність цінних паперів лише у 2018 році. Відповідачка до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася. До 1999 року позивач часто зустрічався з сином, а після переїзду за межі м Києва такі зустрічі стали рідкими, але все одно вони продовжували спілкуватися. Із сім`єю відповідачки позивач не спілкувався, оскільки проти цього заперечувала мати відповідачки. Про смерть своїх сина та дочки позивач дізнався у 2009 році від сусіда, після чого відразу почав звертатися до різних установ для отримання інформації про причини їх смерті. Лише через деякий час позивачу вдалося отримати свідоцтва про смерть дітей, після чого він звернувся до прокуратури Деснянського району м. Києва із заявою про надання інформації щодо обставин смерті дітей. На запит позивачу була надана відповідна інформація щодо смерті дітей та документи. З наданої інформації позивач дізнався, що син помер та був похований за рахунок держави, оскільки родичі відмовилися його ховати. Позивач майже відразу знайшов місце поховання сина, облаштував його могилу та кожного року відвідує його разом з дружиною. Про місце поховання сина він повідомив і відповідачку. Також позивач вказує, що після смерті сина не міг звернутися до нотаріальної контори, оскільки не міг змиритися із смертю сина, даний факт став сильним психотравмуючим фактором, тривалий час позивач перебував у пригніченому стані. На підставі викладеного позивач просить задовольнити його позов.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у Відзиві на позов. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Позивач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Під час життя ОСОБА_4 заповітів не складав.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його батько - позивач у справі, та дочка - відповідач у справі.

У встановлений законом строк ніхто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори не зверталися.

16.08.2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Постановою державного нотаріуса від 02.04.2019 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав пропуску ним строку для звернення із відповідною заявою.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_3 просить суд визначити йому додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, мотивуючи це тим, що він своєчасно не зміг скористатися своїм правом на прийняття спадщини, оскільки дізнався про смерть сина лише у 2009 році. До 2002 року син постійно спілкування з позивачем, розповідав про те, що його виганяють з квартири, а тому він планує поїхати на роботу до м. Москва. У подальшому позивач багато хворів, перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. При цьому він декілька разів телефонував сину додому, але його мати відповідала, що він поїхав до м. Москва. Про смерть сина ніхто з родичів йому не повідомив. У 2009 році від сусіда сина позивач дізнався про те, що син помер. Дана новина значно підірвала його здоров`я, через що у нього почалися проблеми з серцем. До цього він також пережив смерть дочки ОСОБА_5 , яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивач тривалий час не міг звернутися до нотаріальної контори, оскільки новина про смерть сина стала для нього психотравмуючим фактором, тривалий час він перебував у пригніченому стані, його охопив стан розпачу та постійної депресії. Також він не був обізнаний щодо строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, як це передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного Кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов"язані з об"єтивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім"єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Пунктом 1 вказаного Листа передбачено, що при розгляді справ про спадкування слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно із ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253, ч. 3, 5 ст. 254 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок; строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, шестимісячний строк на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 почав свій перебіг 25.12.2002 року та закінчився 24.06.2003 року.

Як встановлено при розгляді справи, позивач ОСОБА_3 зі спадкодавцем не проживав, а тому відповідно до положень ст. 1269 ЦК України мав особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з моменту її відкриття.

Як на підставу для поновлення строку для подачі заяви позивачем вказується факт того, що йому до 2009 року не було відомо про смерть сина, оскільки він вважав, що син виїхав на заробітки до м. Москва, а тому не телефонує йому та не приїздить. Особисто відвідати сина він не міг, оскільки проживав та проживає до цього часу за межами м. Києва. Після того, як він дізнався про смерть сина, також не зміг своєчасно звернутися із заявою, оскільки був у тяжкому стані після такої звістки.

Оцінюючи наведені позивачі доводи, судом було встановлено наступне.

Слід зазначити, що будь-яких належних доказів на підтвердження того, що син позивача виїхав у 2002 році на заробітки до м. Москва позивачем надано не було.

Крім того, позивач проживав у Солом`янському районі м. Києва, а його син - у Деснянському районі м. Києва, а тому позивач мав можливість, у разі відсутності зв`язку з сином, відвідати квартиру, де останній проживав, поспілкуватися з родичами чи сусідами, а тому мав можливість своєчасно дізнатися про смерть сина.

В обґрунтування поважності причини пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини позивач вказує його перебування на стаціонарному лікуванні.

Але суд вважає факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні не є поважною причиною пропуску строку для звернення до нотаріуса, зважаючи на наступне.

Так, позивач перебував на стаціонарному лікуванні у періоди: з 19.12.2002 року по 30.12.2002 року (11 днів); з 05.11.2013 року по 13.11.2013 року (8 днів); з 03.12.2014 року по 14.12.2014 року (11 днів); з 14.02.2015 року по 25.02.2015 року (11 днів); з 08.03.2016 року по 18.03.2016 року (10 днів); з 06.10.2017 року по 23.10.2017 року (17 днів), що підтверджується наявними у матеріалах справи медичними документами.

З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що стан здоров`я позивача погіршився, починаючи з 2013 року, а тому його погіршення жодним чином не пов`язано із смертю сина, про яку позивач дізнався (з його слів) у 2009 році.

Також слід зазначити, що перебування позивача на стаціонарному лікуванні було пов`язано з наступними хворобами: респіраторна вірусна інфекція, пахова грижа, залишкові явища після гострого порушення мозкового кровообігу.

Як зазначено у медичних документах, позивач після виписки з лікарень потребував лише нагляду лікарів за місцем проживання, вживання певних ліків, а тому твердження позивача щодо свого стану здоров`я та неможливості приїхати до власного сина з 2002 року, подати відповідну заяву нотаріусу, є такими, що не відповідають дійсності.

Всі інші медичні довідки свідчать лише про те, що позивач проходив різні дослідження з приводу хронічного бронхіту, панкреатиту в різних медичних установах, а тому його твердження про неможливість пересування також судом до уваги не приймаються.

Слід також зауважити, що лікування позивача не було постійним, а мало переривчастий характер, а тому він мав можливість своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що позивач тривалий час (з 2002 по 2009 рік) не цікавився сином, його місцем перебування та станом.

Якщо і врахувати той факт, що позивач дізнався про смерть сина лише у 2009 році, то з того часу мав можливість звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Також слід звернути увагу і на той факт, що надіслання відповідної заяви про прийняття спадщини можливо було і засобами поштового зв`язку.

Так, відповідно до п. 3.5 Глави 10 Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Пунктом 3.23 Глави 10 вказаного Порядку передбачено, що своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.

Таким чином, твердження ОСОБА_3 про об`єктивну неможливість протягом десяти років подати заяву про прийняття спадщини є неправдивими, оскільки подача такої заяви потребує мінімальних зусиль.

Отже позивачем свідомо не було вчинено будь-яких дій для прийняття спадщини з моменту її відкриття і до закінчення 6-ти місячного строку.

Судом при розгляді справи не встановлено будь-яких перешкод у позивача для подачі заяви про прийняття спадщини, при цьому спадкоємець свідомо не скористався правом на прийняття спадщини, а тому правових підстав для визначення додаткового строку немає.

Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15.

Що стосується посилання позивача на те, що лише у 2018 році він дізнався про наявність спадкового майна, то слід зазначити, що даний факт не є підставою для встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Також слід звернути увагу на те, що факт необізнаності позивача про вимоги закону щодо встановленого шестимісячного строку для звернення із відповідною заявою до нотаріуса, також не є підставою для встановлення додаткового строку для подачі такої заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем ОСОБА_3 не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для поновлення йому строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому у задоволенні даних позовних вимог повинно бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 17 грудня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська