Справа №627/797/17 Провадження № 2/613/8/19
10 грудня 2019 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Шалімова Д.В.,
за участю секретаря Герасимюк Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу №627/797/17, пров. № 2/613/8/19 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому після уточнення просить: визнати, що поширені ОСОБА_3 відомості, що ОСОБА_1 її спалив та являється бандитом є неправдивими , такими, що не відповідають дійсності і принижують його честь та гідність ( ділову репутацію), зобов`язати ОСОБА_3 після ухвалення рішення спростувати вищевказані відомості, стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 160 000 грн. та судовий збір.
Свої вимоги мотивує тим, що 18 травня 2017 року йому було повідомлено, що громадянка ОСОБА_3 , образила його, як посадову особу. На металевих листах, які є бічними сторонами кіоску відповідача, чорними літерами ОСОБА_3 було згорблено напис: « Мене спалив ОСОБА_4 , голова райдержадміністрації Бандит». На момент даних подій , він з відповідачем особисто знайомим не був, ніяких стосунків не підтримував. Він вважає, що ОСОБА_3 розмістила недостовірні відомості, стосовно його , як публічної особи, чим спричинила моральну шкоду, адже напис було розміщено в центрі Краснокутського району, в досить людному місці на території районного ринку, велика кількість людей бачили даний напис. Також, відповідач надавала громадянам публічний коментар з даного приводу, виступала на сесії Краснокутської районної ради , чим нанесла непоправну шкоду діловій репутації, як депутата районної ради, та голови районної державної адміністрації. Неправомірними діями відповідача принижена честь та гідність, ділова репутація позивача, так як в період з 09 квітня 2014 року по 24 липня 2017 року він працював головою Краснокутської РДА. Через дані події він переніс моральні страждання та переживання, оскільки його було принижено перед іншими людьми та поширено неправдиві відомості, він сильно хвилювався, переживав, змушений був виправдовуватися.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснив, що він працював головою Краснокутської РДА, 18 травня 2017 року о 08.00 год. ранку до нього додому прийшла ОСОБА_3 , яку він раніше не знав, почала стукати кулаками та ногами у двері його квартири, все це чули сусіди, і він змушений був викликати поліцію. Коли він прийшов на роботу, йому розповіли, що на кіоску, який знаходиться на місцевому ринку, та який належить ОСОБА_3 зроблено напис: « Мене спалив ОСОБА_4 , голова райдержадміністрації Бандит», та показали відеозапис. Від побаченого у нього підвищився тиск, він змушений був приймати пігулки. В подальшому ОСОБА_3 виступила на сесії місцевої ради, депутатом якої він був, де принижувала його, зводила наклепи, говорила, що він хоче забрати у неї землю, ці події було висвітлено на інтернет - сторінці Краснокутської районної ради та в місцевій газеті. Напередодні у відповідача вночі згорів кіоск, що знаходився на ринку, і вона звинувачувала у цьому його. Зазначив, що він жодним чином не має відношення до даних подій, проте через те, що ОСОБА_3 розповідала всім, що це ніби то він вчинив, йому соромно було виходити на вулицю, люди на нього постійно звертали увагу, він змушений був виправдовуватися перед всіма. Все це призвело до того, що він втратив спокій, став зриватися на рідних дружині та дітях, звертався до лікаря та проходив лікування. Вважає, що своїми діями ОСОБА_3 принизила його честь, гідність та ділову репутацію, тому він хоче, щоб вона спростувала неправдиву інформацію та відшкодувати спричинену моральну шкоду.
Представник позивача Кравцов І.Л., який приймав участь у справі, в режимі відеоконференції, позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Про поважні причини свого неприбуття суд не повідомила. Заяв про розгляд справи за її відсутності та письмовий відзив проти позову до суду не надала.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона працює директором Краснокутського ринку, тому добре знає ОСОБА_1 , оскільки той тривалий час був головою Краснокутської РДА, і вони зустрічалися по робочим питанням, також вона знає і ОСОБА_3 , так , як вона займається підприємницькою діяльністю і її кіоск знаходився на території ринку. В середині травня 2017 року приблизно о третій годині ночі їй зателефонував охоронець та повідомив, що на території ринку горить кіоск, що належить ОСОБА_3 , ми викликали пожежників, які загасили полум`я, причиною пожежі, як в подальшому з`ясувалося стало самозаймання. Через один два дні після пожежі на каркасі кіоску з`явився напис: « Мене спалив ОСОБА_4 , голова райдержадміністрації Бандит», цей напис було зроблено ОСОБА_3 . Зазначила, що відповідач дуже скандальна особа, вона постійно з усіма свариться, і після даних подій говорила всім, що її кіоск спалив ОСОБА_1 Вказала, що її донька в один із днів, після пожежі увечері прогулювалася з подругою біля ринку, там вона зустріла ОСОБА_3 , вони розговорилися і її донька зняла на телефон відео цієї розмови, під час якої відповідач говорила про позивача негарні речі та звинувачувала у підпалі.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засідання пояснив, що він є приватним підприємцем і має кіоск на Краснокутському ринку. ОСОБА_1 , він знає, як людину, що був головою Краснокутської РДА, та зробив багато доброго для розвитку району. З ОСОБА_3 він також знайомий, оскільки їх кіоски на ринку знаходилися майже поряд, зазначив, що вона дуже скандальна особа, постійно з усіма свариться , проклинає. У травні 2017 року вранці він прийшов на роботу , та побачив, що кіоск відповідача згорів. В той же чи на другий день, він бачив, як ОСОБА_3 на каркасі свого кіоску недогарком деревини написала: « Мене спалив ОСОБА_4 , голова райдержадміністрації Бандит», після чого вона ходила по ринку і всім говорила, що кіоск спалив ОСОБА_4 .
Суд, вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи вважає, що позовна заява ОСОБА_1 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди , задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення згоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно висновку складеного ДОП СППП Краснокутського ВП Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області від 12.06.2017 по факту перевірки заяви ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_3 , яка шляхом написів відносно заявника принижує честь та гідність останнього, встановлено, що між сторонами склалися цивільно правові відносини, які вирішуються по скарзі потерпілого в суді, кримінального чи адміністративного правопорушення встановлено не було , інтереси сторонніх громадян не постраждали.
Відповідно до копії протоколу XIV сесії Краснокутської районної ради VII скликання від 14 червня 2017 року, на сесії виступила ОСОБА_3 , яка : « ОСОБА_7 обурення діями виконавчої влади та правоохоронних органів як підприємець, якого «задавили, спалили …»
Згідно копії медичної документації ОСОБА_1 звертався до лікарів терапевта та невропатолога із скаргами на головний біль, слабкість, нудоту, порушення сну, запальність по відношенню до близьких, придушений настрій, тривожний стан, апатія, відсутність апетиту, дратівливість, що пов`язувалося з неприємностями на роботі. Лікарем терапевтом було діагностовано гіпертонічну хворобу І ступеня. Крім того, у виписці з історії хвороби від 07 липня 2017 року , ОСОБА_1 було повторно госпіталізовано до ДУ « Інститут патології хребта та суглобів ім. проф.. М.І. Сітенко», стан після оперативного лікування 04.03.2016, в подальшому йому рекомендовано стаціонарне лікування в неврологічному відділенні за місцем проживання.
Відповідно до характеристики ТОВ АК «Промінь - 2012» , де ОСОБА_1 працює на посаді заступника директора , останній за період роботи на даному підприємстві зарекомендував себе , як гарний фахівець, творча та креативна людина, постійно прагне до розвитку та самовдосконалення.
Згідно довідки характеристики Краснокутської селищної ради №02-15/812 від 01.08.2018, ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, порядна, щира та ввічлива людина.
Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області 07 червня 2018 року по даній справі було призначено судово психологічну експертизу.
Згідно п.п.3, 10, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України, № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що … висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтоватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати : чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень ; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).
Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень . Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.
Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».
Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.
Ці положення були розвинені у справі «Ліндон, Очаковські- Лоран та Жулі проти Франції», де Європейський суд з прав людини нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести різницю між твердженнями про оціночні судження. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, правдивість факти і оціночних суджень не може бути предметом доведення. Вимогу довести правдивість оціночного судження неможливо виконати, це порушує саме право на вільне вираження думки, яке є найважливішим елементом права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Класифікація висловлювання як твердження про факт або оціночного судження являє собою питання, яке перш за все знаходиться в рамках свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, воно повинно бути підтримано достатньою фактичною підставою, за відсутності якої воно буде визнано таким, що виходить за належні рамки (справа «Ліндон, Очаковські- Лоран та Жулі проти Франції», рішення від 22 жовтня 2007 року, пункт 55). Межі допустимої критики щодо політичного діяча є ширшими, ніж в разі критики на адресу приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче і свідомо відкриває себе для пильного спостереження за кожним своїм словом і вчинком з боку журналістів і громадськості в цілому, і повинен, отже, проявляти більшу терпимість (рішення у справі «Ліндон, Очаковські- Лоран та Жулі проти Франції», пункт 46, рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», пункт 42).
Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Ця конституційна норма кореспондує ст.10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка проголосила, що кожна людина має право на свободу вираження своєї думки, отримання та розповсюдження інформації та ідеї без втручання з боку державних органів та незалежно від державного кордону.
Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за виключенням образ або наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінки дій, а також висловлювання, які не можуть бути тлумачені як такі, що містять фактичні дані враховуючи характер використаних язикових засобів, зокрема використання гіперболи, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Дана позиція повністю узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 523/2252/16-ц.
Дослідивши поширену відповідачем інформацію в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства про захист честі й гідності, суд дійшов висновку про те, що інформація, спростування якої вимагає ОСОБА_1 , є оціночними судженнями, які не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідача ОСОБА_3 , не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності.
Крім того, ОСОБА_1 , на час досліджуваних подій перебував на посаді голови Краснокутської РДА, а тому межі допустимої критики щодо політичного діяча є ширшими ніж в разі критики приватної особи, що неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського Суду з прав людини.
Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві.
Оскільки за висловлювання оціночних суджень відповідач ОСОБА_3 не може бути притягнута до відповідальності, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації відсутні.
Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у 160 000 грн.
При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.
Як роз`яснено у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з п. 5 цієї Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі та гідності та ділової репутації, тому вони задоволенню не підлягають.
Крім того, у наданих матеріалах справи відсутні документальні дані щодо причинно наслідкового зв`язку між подіями, які мали місце у червні 2017 року та погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 .
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Згідно ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову тому відмовляє і у стягненні судових витрат, що складаються із судового збору та витрат пов`язаних із проведенням експертизи.
Суд не приймає до уваги вимоги позивача зазначені у заяві від 10.12.2019 , оскільки вони суперечать змісту даної заяви в частині заочного розгляду справи, та відповідно до ст. 44 ЦПК України подані із зловживанням процесуальними правами, у зв`язку з чим на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України полягають поверненню позивачу .
Рішення ухвалюється в межах позовних вимог на підставі наданих доказів.

Керуючись ст. ст. 32, 34, 68, 129 Конституції України, ст. ст. 23, 201, 277, 297, 299, 1167 Цивільного кодексу України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Постановою Пленуму Верховного Суду України,№ 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 5, 10-13, 43, 44, 49, 60, 76, 77, 83, 141, 259, 263-265, 280-283, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом тридцяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано, у разі відсутності апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 19 грудня 2019 року .

СУДДЯ .