Справа № 369/1338/19
Провадження № 2/369/1949/19
РІШЕННЯ

Іменем України

26.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Дубас Т.В.,

при секретарі - Мазурик Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Києво-Святошинський РВДВС ГТУЮ у Київській області) про стягнення моральної шкоди.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що він мав намір придбати житло в м. Києві або Київській області, тому звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Альма» (далі - ТОВ «Агенство нерухомості «Альма»), щоб йому підібрали варіант квартири.

Позивачу було запропоновано придбати двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , разом з усіма наявними меблями та технікою, і він погодився на дану пропозицію.

15.09.2016 на момент укладання попереднього договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 передав продавцю 53 000, 00 грн., що на той момент еквівалентно 2 000 дол. США. Однак, Продавець заявила, що техніку забирає всю, а меблі залишає лише частково.

16.09.2016 позивач повідомив продавця та ТОВ «Агенство нерухомості «Альма» про відмову купувати вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що були змінені домовленості між сторонами стосовно меблів та техніки, відповідно попросив повернути сплачену ним суму в розмірі 53 000, 00 грн. Проте, кошти позивачу не повернули.

23.02.2017 Києво-Святошинським районним судом було прийнято рішення по справі №369/8984/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 53 000,00 грн. та суму витрат зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн. В подальшому видано виконавчий лист по даній справі, який позивач надав Києво-Святошинському РВДВС ГТУЮ у Київській області.

Але у виконавчому документі було допущено помилку, а саме не вказана дата народження боржника, хоча в матеріалах справи ці дані присутні, тому 03.05.2017 виконавчий лист було повернуто без прийняття до виконання.

07.08.2018 позивач повторно звернувся до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, але позитивного результату знов не отримав ніби по причині, що він не сплатив авансовий внесок, але це, як зазначив позивач, не відповідає дійсності.

21.08.2018 позивач повторно звернувся до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про відкриття виконавчого провадження та квитанцією про сплату авансового внеску.

23.08.2018 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.08.2018.

Як зазначено у позовній заяві, у зв`язку з втратою великої суми грошей з вини ОСОБА_2 , тривалим затягуванням справи, протиправними рішеннями та діями працівників Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, шляхом навмисного невиконання рішення суду та затягування виконавчого провадження, відкрите приховування фактів та створення сприятливих умов для відповідача, щоб не стягувати кошти з боржника на користь ОСОБА_1 , постійним відвідуванням державних органів, було порушено нормальні життєві зв`язки, порушені стосунки з оточуючими людьми, позивач поніс страждання душевного та морального характеру, матеріальні збитки, що в подальшому негативно вплинуло на самопочуття та призвело до непоправного ушкодження здоров`я.

Як вказано позивачем, останній сплатив велику суму грошей на придбання квартири, оплатив надану юридичну допомогу по справі № 369/8984/16-ц, сплатив судовий збір, тричі сплачував авансовий внесок до виконавчої служби, був постійно зайнятий судовими засіданнями та відвідуванням виконавчої служби. Дані факти негативно відобразилося на мікрокліматі його родини та на психологічному та моральному стані своїх членів родини та його. З`явилися негативні психологічні почуття, самозвинувачення, зниження цінності для родини та порушення душевної рівноваги, незручності та обмеження у своїх можливостях. Через наведені факти ОСОБА_1 не приділяв уваги своєму здоров`ю, не мав змоги лікуватися належним чином.

23.05.2018 у позивача було виявлено пухлину правої нирки.

Однак, через брак коштів, оскільки як зазначено позивачем він сплатив та сплачував постійно велику суму грошей відповідачам, останній не мав змоги звернутися до приватної клініки завчасно, щоб вжити ряд заходів на лікування та збереження органу. Як зазначив позивач, він був змушений тривалий час стояти в черзі для здійснення медичного втручання до КЗ КОР «Київський обласний онкологічний диспансер», куди його було госпіталізовано та здійснено оперативне втручання без збереження правової нирки у зв`язку з чим ОСОБА_1 потребує нагляду лікаря, проходження тривалої реабілітації, медикаментозного лікування.

Позивач зазначив про заподіяння йому відповідачами моральної шкоди у розмірі 70 000,00 грн., яку просив суд стягнути з ОСОБА_2 та Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, судові витрати просив покласти на відповідачів.

04.02.2019 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі.

06.05.2019 головний державний виконавець Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області подав до суду заперечення на позовну заяву за вх. № 16800, зазначивши що 25.04.2017 на виконання до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області надійшла заява від ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 53 000 грн. та судовий збір 551,20 грн.

03.05.2017 державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що у виконавчому документі відсутня дата народження боржника, що унеможливлює ідентифікацію особи.

06.06.2017 року на виконання до відділу надійшла заява від стягувача ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 53 000 грн. та судовий збір 551,20 грн.

08.06.2017 державним виконавцем на підставі ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до реквізитів сторін виконавчого документа, винесено постанову про відкриття ВП № 54074916.

06.10.2017 державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

25.06.2018 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

10.08.2018 на виконання до відділу надійшла заява від стягувача ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 53 000 грн. та судовий збір 551,20 грн.

13.08.2018 державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску. В матеріалах, що надійшли до відділу, підстав звільнення від авансового внеску не встановлено.

23.08.2018 державним виконавцем на підставі ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до реквізитів сторін виконавчого документа, винесено постанову про відкриття ВП № 57057394.

23.08.2018 державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

12.09.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до відділень банків.

Згідно відповідей Державної фіскальної служби та Пенсійного Фонду України боржник не працевлаштований, рахунки у банківських та фінансових установах не обліковуються, на пенсійному обліку не перебуває. Згідно відповідей наданих установами банку кошти на рахунках відсутні.

11.12.2018 оновлено запит до Державної фіскальної служби, Пенсійного Фонду України, Міністерства внутрішніх справ щодо зареєстрованих транспортних засобів та да Державної прикордонної служби що перетину боржником кордону.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що боржнику на праві власності належить майно: квартира, загальна площа (кв.м): 27, житлова площа (кв.м): 11.2, та квартира загальна площа (кв.м): 42, житлова площа (кв.м): 19.7.

26.09.2018 державним виконавцем направлено запит до Софіївсько-Боріцагівської сільської ради, щодо надання інформації про кількість зареєстрованих осіб в квартирі, яка належить боржнику на праві власності.

Державним виконавцем на адресу боржника неодноразово направлялись виклики з приводу явки до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, однак остання не з`явилась.

05.12,2018 та 06.12.2018 на депозитний рахунок відділу надійшли кошти, стягнуті з боржника у сумі 29 691 грн. Враховуючи ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» кошти було пропорційно розподілу та перераховані на користь стягувача у сумі 26831,73 грн.

Головний державний виконавець Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області не погодився із вимогами позовної заяви.

20.05.2019 представник ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву за вх. 19142, зазначивши, що позивачем не надано підтвердження протиправності дій відповідачів, причинно-наслідкового зв`язку, внаслідок яких у позивача був порушений звичайний спосіб життя, пов`язаний з втратою великої суми грошей, де він був змушений звертатися до суду та виконавчої служби, постійно нести матеріальні збитки, виникненням вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль необхідних для лікування, перенесення складного операційного втручання без збереження правої нирки та підтримування стану здоров`я на оптимально можливому рівні.

Як зазначив представник відповідача, відсутні докази на підтвердження сукупності необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідності, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.06.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні позивач просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

ОСОБА_2 та її представник заперечували проти задоволення позову, зазначивши при цьому, що позивач не довів факт спричинення йому моральних страждань порушенням державним виконавцем ст. ст. 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження» та ОСОБА_2 , і в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Крім того, відповідач та її представник вказали, що виконавче провадження відносно неї було закінчено у січні 2019 у зв`язку із його повним фактичним виконанням. Доводи позивача про сплату юридичної допомоги по справі № 369/8984/16-ц, сплату судового збору та авансового внеску до виконавчої служби, зайнятістю судовими засіданнями та відвідуванням виконавчої служби позивачем самі по собі не підтверджують факт спричинення моральної шкоди, оскільки все це є формою реалізації його процесуальних прав.

Представник Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2017 року, яке набрало чинності 19 квітня 2017 року, було задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, а саме стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 53 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Враховуючи, що судове рішення в добровільному порядку виконано не було, ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про примусове виконання вищезазначеного судового рішення від 23.02.2017.

03.05.2017 головним державним виконавцем Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що у виконавчому документі відсутня дата народження боржника, що унеможливлює ідентифікацію особи.

В подальшому, позивач повторно звернувся до Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про примусове виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.02.2017.

13.08.2018 державним виконавцем Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску; в матеріалах, що надійшли до відділу, підстав звільнення від авансового внеску не встановлено.

В подальшому, позивач знову звернувся до Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про примусове виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.02.2017.

23.08.2018 державним виконавцем на підставі ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до реквізитів сторін виконавчого документа, винесено постанову про відкриття ВП № 57057394.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1173 та ст. 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України від 11.09.2013р. у справі № 6-48цс13.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій органу державної влади (бездіяльності), виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, доказів щодо оскарження та визнання неправомірними рішень, дій чи бездіяльності Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області чи його посадової або службової особи допущених при виконанні судового рішення, матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Доводи позивача про сплату юридичної допомоги по справі № 369/8984/16-ц, сплату судового збору та авансового внеску до виконавчої служби, зайнятістю судовими засіданнями та відвідуванням виконавчої служби позивачем самі по собі не підтверджують факт спричинення моральної шкоди, оскільки все це є формою реалізації його процесуальних прав.

Таким чином, подані позивачем докази на підтвердження вимог щодо відшкодування моральної шкоди є недостатніми для встановлення обставин, які входять до предмета доказування за правовою нормою ст. 1173 ЦК України, за якими підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, незаконність рішення, дії чи бездіяльності особи, що завдавала шкоди та причинний зв`язок між ними.

Більш того, суд вважає, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, що б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди діями як Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області так і ОСОБА_2 , не вказано на причинно-наслідковий зв`язок між діями та/або бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях позивача, не зазначено яким саме шляхом дії (бездіяльність) відповідачів спровокувала/ускладнила протікання хвороби позивача, привели до душевних страждань, не обґрунтована і мотивація розрахунку розміру відшкодування, враховуючи при цьому, що сума яку позивач просить стягнути як відшкодування моральної шкоди значно перевищує розмір суми присудженої до стягнення за виконавчим листом.

Також, слід зазначити, що Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно п. 35 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Державної виконавчої служби України (протиправність дій, бездіяльності посадових осіб якого доводиться позивачем) та орган Казначейської служби (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12?110гс18).

Разом з тим, звертаючись із позовом про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 та Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області, в порушення вимог постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», позивачем не заявлялося клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України, а відповідно до норм цивільного процесуального законодавства суд позбавлений права з власної ініціативи вирішувати питання про залучення у справі співвідповідача.

У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі ст. ст. 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», п. 3, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Повний текст рішення виготовлений 18.12.2019 року.

Суддя Дубас Т.В.