Справа № 346/3317/18
Провадження № 22-ц/4808/1417/19
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 17 вересня 2019 року, в складі судді Веселова В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позивач зазначила, що 12.11.1977 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08.08.2016 року - розірвано.

За час пребування у шлюбі з відповідачем вони за спільні кошти побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Право власності на будинковолодіння згідно рішення Нижньовербізької сільської ради об`днаної територіальної громади №43/2017 від 17.07.2017 року зареєстроване на відповідача ОСОБА_1 .

Позивач, посилаючись на те, що домоволодіння з господарським будівлями та спорудами, побудовано в шлюбі за їхні з відповідачем спільні кошти, є їх спільною сумісною власністю, з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.2019 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер №:01:002:0375 в АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя з визначенням частки ОСОБА_2 в розмірі ? частини та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,що знаходиться в АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0.2019 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , придбане ними за час шлюбу та визнано житловий будинок з господарськими спорудами,що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.2019 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер №:01:002:0375 в АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя з визначенням частки ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частини та визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та 1/2 частину земельної ділянки площею 0.2019 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер №:01:002:0375, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 4802 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за проведену експертизу в сумі 11440 грн.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесцального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначив, що постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак суд не взяв до уваги те, що фактично з позивачкою вони не проживають у шлюбі більше 15 років. Весь цей час позивачка тяжко хворіла, з часу укладення шлюбу з 1977 року проживала в господарстві своїх батьків і не могла практично приймати участь у будівництві будинку.

Апелянт вважає, що оскільки вони більше 15 років не проживали спільно, не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету, тому спірне будинковолодіння побудоване без участі позивачки, дана будова була завершена і прийнята в експлуатацію без її участі.

Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, суд надав належну правову оцінку зібраним доказам по справі у їх сукупності, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач будь-яких доказів на спростування позовних вимог ОСОБА_2 суду не представив, вимоги для надання достатніх документів для проведення експертизи не виконав, а тому поділив спільне майно подружжя та здійснив його поділ по 1/2 частині будинковолодіння та земельної ділянки виходячи із рівності часток подружжя.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.1977 року, від якого мають двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 серпня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти побудували будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 214,6 кв.м, сараю Б, сараю В, та інших господарських будівель та споруд.

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на спірне будинковолодіння та земельну ділянку згідно рішення Нижньовербізької сільської ради об`днаної територіальної громади №43/2017 від 17.07.2017 року зареєстроване на відповідача ОСОБА_1 (а.с.7,46)

Таким чином вставнолено, що будівництво спірного будинковолодіння було здійснено в період шлюбу, а право власності на зазначене будинковлодіння оформлене вже після розірвання шлюбу на ім`я ОСОБА_1 .

Постановляючи рішення про поділ майна подружжя, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини та чоловіка, згідно ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин ,що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї,ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкодуінтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені положення закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом вставнолено, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 побудоване сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час перебування їх у шлюбі.

Відповідач ОСОБА_1 заперечуючи факт належності спірного будинковолодіння на праві спільної сумісної власності подружжя посилався на те, що зазначене будинковолодіння побудовано виключно за його кошти, а тому є його особистою власністю.

Разом з тим, такі заперечення відповідача не підтверджені належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою суду від 10 грудня 2018 року було призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу. Згідно висновку експерта ймовірна вартість житлового будинку (господарських будівель та споруд),що знаходяться в АДРЕСА_1 становить на момент проведення дослідження 972 425 грн. Ймовірна ринкова вартість земельної ділянки площею 0.2019 га для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель становить 256 090 грн. Як зазначено в висновку експерта, в зв`язку з ненаданням експертам технічної документації на будинок та господарські споруди, експерти не змогли провести реальний розподіл житлового будинку, розділити житловий будинок (господарські будівлі і споруди) та земельну ділянку відповідно до ? часток кожного з подружжя та надати варіанти розподілу спірного майна подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, вся технічна документація на будинок знаходиться у відповідача по справі.

Крім того, відповідач 08.02.2017 року подав до суду позов про розподіл сумісного набутого майна, яка залишена без розгляду.

У поданій позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що за час спільного проживання з ОСОБА_2 ними спільно побудовано житловий будинок, однак не введено його в експлуатацію, та приватизовано дві земельні ділянки, при цьому просив провести розподіл спільно нажитого майна та визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку та двох земельних ділянок, присудивши йому грошову компенсацію за належну йому ? частку у спільному майні подружжя (а.с.40).

Таким чином відповідач визнавав факт спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок та земельну ділянку.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_2 , відповідач не надав суду доказів того, що він самостійно набув спірне майно, а також те, що позивачка своєю працею не приймала участі в набутті спірного майна.

Апелянтом не представлено суду доказів витрат особистих коштів на будівництво будинку які б давали підстави для висновку, що він побудований виключно за його кошти.

Натомість в матеріалах справи наявні розрахункові відомості, типові договори на проведення робіт по будівництву будинку, квитанції, накладні з яких вбачається що позивач ОСОБА_2 брала участь у даному будівництві та здійснювала розрахунки з підрядчиками.

Визнання за кожним із подружжя права власності по ? частині на будинок в порядку поділу майна подружжя не позбавляє сторін у подальшому вирішити питання щодо його реального поділу у тому числі з присудженням грошової компенсації одному із них за ? частки будинку.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спротсовують правильність висновків суду, а тому підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 17 вересня 2019 року - без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин Л.В. Ясеновенко