Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 185/10176/14-ц

провадження № 61-9939св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року в складі судді Бабія С. О. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року в складі колегії суддів: Пищиди М. М., Красвітної Т. П., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 064/07-ФЛ/09, згідно з умовами якого ОСОБА_4 надано кредит у сумі 25 413,00 дол. США. зі сплатою 13 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки від 19 липня 2007 року № 064/07/02/09, за умовами якого останній зобов'язався відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником умов кредитного договору. Сторони погодили, що позичальник і поручитель в разі невиконання умов кредитного договору відповідають як солідарні боржники.

Відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого утворилася заборгованість.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2008 року з відповідачів стягнуто на користь банку розраховану станом на 29 липня 2008 року заборгованість за кредитом у сумі 119 165,00 грн, 4 008,19 грн відсотків та 16 610,74 грн пені.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року у справі № 185/7297/14-ц визнано виконавчий лист, виданий 14 грудня 2008 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 2-5298-2008 в частині боржника ОСОБА_4 таким, що не підлягає виконанню.

Станом на 08 жовтня 2014 року продовжували діяти умови кредитного договору та нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами у сумі 0,00 дол. США - строкова заборгованість за кредитом, 8 816,42 дол. США (еквівалентно станом на дату розрахунку 114 174,40 грн) - прострочена заборгованість за кредитом, 22,29 дол. США (еквівалентно станом на дату розрахунку 288,66 грн) - строкова заборгованість за відсотками, 10 294,73 дол. США (еквівалентно станом на дату розрахунку 133 318,81 грн) - прострочена заборгованість за відсотками, 58 211,39 грн - пеня за прострочення заборгованості за основним боргом, відсотками та комісією, всього за курсом Національного банку України станом на 08 жовтня 2014 року заборгованість становить 305 993,26 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю. П. просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що з 30 липня 2008 року до 08 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 305 993,26 грн, яку відповідачі мають сплати на виконання кредитного договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 19 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 064/07-ФЛ-09, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала у позивача кредит на загальну суму 25 413,00 дол. США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 10 липня 2014 року.

Сторони погодили графік повернення кредиту та розміри щомісячних платежів у сумі 465,28 дол. США щомісяця.

Згідно із заявою на видачу готівки від 19 липня 2007 року № 13 та платіжним дорученням від 19 липня 2007 року № 10 ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 25 413,00 дол. США, які було перераховано за часткову сплату автомобіля Hyunday Tucson2 GLS 4WD.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 липня 2007 між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2008 року у справі № 2-5296/2008 за позовом ВАТ «Банк «Фінанси і кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто з останніх 139 784,09 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року у справі № 185/7297/14-ц з урахуванням ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2014 року у справі № 185/7297/14-ц визнано виконавчий лист, виданий 14 грудня 2008 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 2-5298-2008 в частині боржника ОСОБА_4 таким, що не підлягає виконанню. Ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року.

Відповідно до розрахунку станом на 08 жовтня 2014 року відповідачі за період з 30 липня 2007 року до 08 жовтня 2014 року мають таку заборгованість: строкова заборгованість за кредитом - 0,00 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом - 8 816,42 дол. США (еквівалентно станом на дату розрахунку 114 174,40 грн), строкова заборгованість за відсотками - 22,29 дол. США (еквівалентно станом на дату розрахунку 288,66 грн), прострочена заборгованість за відсотками - 10 294,73 дол. США (еквівалентно станом на дату розрахунку 133 318,81 грн), пеня за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту, відсотками та комісією - 58 211,39 грн, всього за курсом Національного банку України станом на 08 жовтня 2014 року заборгованість становить 305 993,26 грн.

Згідно із частиною п'ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року у справі № 185/7297/14-ц встановлено, що 30 вересня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. М. вчинено виконавчий напис (реєстровий № 5584) про звернення стягнення на майно ОСОБА_4 на суму 142 784,08 грн зі строком проведення стягнення до 30 вересня 2008 року та звернуто його до примусового виконання.

Постановою державного виконавця від 13 грудня 2013 року виконавче провадження № 39052846 з примусового виконання виконавчого напису закінчено в зв'язку з фактичним виконанням на підставі пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції у рішенні від 14 липня 2014 року дійшов висновку, що при вчиненні виконавчого напису було враховано, в тому числі заборгованість за кредитним договором з урахуванням штрафних санкцій станом на 29 липня 2008 року у сумі 139 784,09 грн. Зобов'язання ОСОБА_4 перед кредитором щодо погашення суми заборгованості, яка утворилась в зв'язку з порушенням умов кредитного договору № 064/07-ФЛ-09 станом на 29 липня 2008 року, виконано, що стало підставою для задоволення заявлених вимог в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню стосовно ОСОБА_4

Відповідно до частин першої, другої статті 1054, частини першої статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідач своїм підписом у заяві підтвердив згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач виконав зобов'язання за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 064/07-ФЛ/09 станом на 13 грудня 2013 року, тому вони є припиненими внаслідок їх виконання, наданий позивачем розрахунок заборгованості складений станом на 08 жовтня 2014 року за період з 30 липня 2008 року до 08 жовтня 2014 року є спірним і необґрунтованим.

Щодо відповідальності поручителя суд виходив з наступного.

На забезпечення належного виконання позичальником ОСОБА_4 умов кредитного договору між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником умов кредитного договору. Сторони погодили, що позичальник і поручитель в разі невиконання умов кредитного договору відповідають як солідарні боржники. Порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором/та або договором про відкриття кредитної лінії не заявив вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у позові, оскільки пред'явивши у 2008 році вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, від 31 жовтня 208 у справі № 14-318цс18, відповідно до яких після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Посилання в касаційній скарзі на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносини сторін договору, тому наявна заборгованість за кредитними договорами, є безпідстав6ними і спростовуються вищезазначеним.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суди ухвалили рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін. Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів з їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

С.П. Штелик