ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 713/1350/18

провадження № 22-ц/822/89/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на частку у спадковому майні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області у складі судді Кибич І.А. від 31 жовтня 2018 року,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на частку у спадковому майні.

Позивачка зазначала, що вона є донькою ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Мати була зареєстрована та постійно проживала за адресою АДРЕСА_1.

До складу спадщини входить земельна ділянка площею 2,14 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лукавецької сільської ради Вижницького району. На випадок своєї смерті спадкодавець ОСОБА_7 заповіту не залишала.

На час відкриття спадщини спадкоємцями першої черги були позивачка та її брат ОСОБА_8

Позивачка зазначала, що з 2001 року до дня смерті спадкодавця вона постійно проживала разом зі своєю матір'ю за місцем її реєстрації, здійснювала догляд за нею, готувала їжу, прибирала, купувала продукти, ліки. Здійснила її поховання за власні кошти.

Вважала, що прийняла спадщину разом з братом, якому про це було відомо і ніяких непорозумінь стосовно спадкового майна у них не виникало, вони до нотаріуса за оформленням спадщини після смерті їхньої матері не зверталися.

ІНФОРМАЦІЯ_3 її брат ОСОБА_8 помер, спадкоємцями після його смерті є відповідачі.

Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав у позасудовому порядку, невизнання відповідачами її права на спадкове майно, що залишилося після смерті матері, позивачка просила встановити факт постійного проживання її разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки площею 2,14 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лукавецької сільської ради, Вижницького району, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність обставин, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції надав перевагу показанням свідків зі сторони відповідача, необґрунтовано не взявши до уваги показанням її свідків, які, на її думку, повністю підтверджують обставини, викладені у позовній заяві.

Вважає, що безпідставними є посилання суду першої інстанції на матеріали іншої цивільної справи № 2-709/2006 за позовом ОСОБА_8 до Лукавецької сільської ради Вижницького Чернівецької області, третя особа - ОСОБА_2, про визнання права власності на спадкове майно, в якій міститься її заява про відмову від спадщини, оскільки предметом розгляду справи було визнання права на житловий будинок, в той час як предметом даної справи є визнання права на власності на земельну ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що не подаючи заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, позивачка фактично відмовилася від спадщини.

ОСОБА_2 не могла проживати із спадкодавцем ОСОБА_7 в період з 2001 року до 2006 року, оскільки перебувала на той час за межами України.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення - без змін з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведення позивачкою позовних вимог, непідтвердження факту її постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивачки - ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від 17 вересня 2008 року.

Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 2,14 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лукавецької сільської ради, Вижницького району, що підтверджується копією державного акту Серії НОМЕР_3, виданого 06 липня 2004 року згідно розпорядження Вижницької районної державної адміністрації №142 від 24 травня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №275.

Спадкоємцями за законом першої черги є її діти: позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивачка, як спадкоємець першої черги, у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 мотивувала його тим, що оскільки вона на час смерті її матері проживала разом з нею та доглядала її, вона є такою, що прийняла спадщину - 1/2 спірної земельної ділянки площею 2,14 га.

Посилалася на показання свідків.

Колегія суддів погоджується з мотивами суду першої інстанції, який визнав недоведеним факт проживання позивачки зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому особа проживає, постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, прийняття спадщини або відмова у прийнятті спадщини - це дія спадкоємця, яка засвідчує про його згоду або незгоду вступити в спадкові права.

При цьому, за відсутності реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця, обставини, передбачені частиною 3 статті 1268 ЦК України можуть підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів у справі.

За змістом пункту 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, чинної на момент відкриття спадщини, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

У справі встановлено, що спадкодавець ОСОБА_7 до дня смерті була зареєстрованою та проживала у належному їй житловому будинку за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у встановленні факту проживання на час відкриття спадщини, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що докази фактичного проживання позивачки без реєстрації у житловому будинку спадкодавця на час відкриття спадщини у справі відсутні, а показаннями допитаних у справі свідків підтверджено лише епізодичне провідування позивачкою матері.

Відповідно доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку наявних у справі доказів, в т.ч. показань свідків є безпідставними.

Встановлено, що позивачка на період, що передував смерті спадкодавця, мала своє зареєстроване місце проживання, сім'ю, а за характером своєї діяльності переважно знаходилася на межами України.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Лукавецької сільської ради Вижницького району про визнання права власності на спадкове майно, у якій позивачка ОСОБА_2 брала участь як третя особа, позов задоволено та визнано за ОСОБА_8 право власності на спадкове майно, зокрема житловий будинок АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю ОСОБА_7

Цим рішенням встановлено, що саме ОСОБА_8, а не позивачка ОСОБА_2, до дня смерті спадкодавця постійно проживав у будинку спадкодавця, здійснював поховання спадкодавця.

Зі змісту судового рішення вбачається, що ОСОБА_2 як третя особа у згаданій справі погоджувалася, що її брат ОСОБА_8 є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, проти задоволення позову не заперечувала.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 у згаданій справі мала статус третьої особи, а не відповідачки, не заслуговують на увагу, оскільки преюдиція встановлених рішенням суду обставин поширюється на всі випадки участі особи у такій справі незалежно від її процесуального статусу.

Не мають практичного значення і час заведення спадкової справи та відсутність заяви позивачки про відмову від прийняття спадщини, про що йдеться в апеляційній скарзі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, поданих сторонами, яким дав оцінку у їх сукупності, зокрема показів свідків, пояснень сторін у справі, а також письмових доказів, дійшов правильного висновку про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 на час її смерті, а тому відсутні правові підстави, зокрема передбачені статтею 1268 ЦК України, вважати її такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері і у зв'язку з цим має право власності на спадкове майно.

Підстави для переоцінки доказів, в т.ч. показань свідків шляхом їх повторного допиту в суді апеляційної інстанції, на чому наголошується в апеляційній скарзі, відсутні.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку письмовим доказам, зокрема, довідці Лукавецької сільської ради № 573 від 03 вересня 2018 року, з якої вбачається, що згідно запису погосподарської книги №17 за 2006-2010 роки особовий рахунок НОМЕР_4 ст.76 в домоволодінні померлої ОСОБА_7 в АДРЕСА_1, були зареєстровані ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не була зареєстрована і не проживала у даному будинку на час смерті ОСОБА_7

При цьому суд зазначив підстави критичного ставлення до показів свідків зі сторони позивачки щодо підтвердження обставин її фактичного проживання без реєстрації у вищевказаному будинку на час смерті спадкодавця, вказавши, що покази свідка ОСОБА_14 не можуть братися судом до уваги, оскільки саме вона звернулася до державного нотаріуса відповідно до наданого ОСОБА_2 доручення щодо оформлення спадкових справ.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись частиною 1 статті 375, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 01 лютого 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк