ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-204/09 Номер провадження 22-ц/814/2869/19Головуючий у 1-й інстанції Жилка О.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави в складі судді Жилки О.М. від 8 квітня 2009 року по справі за позовом Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Акціонерний комерційний банк «Форум» про звернення стягнення на майно,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2008 року АКБ «Правекс банк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на майно, в якому просив звернути стягнення на домоволодіння, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та складається з житлового будинку з вбудованим гаражем, загальною площею 261,8 кв.м., житловою площею 86,1 кв.м. та надвірних будівель і споруд: сараю, вбиральні, навісу, огорожі та земельну ділянку, кадастровий номер :12:006:0074, площею 1120 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для задоволення боргу ОСОБА_2 за кредитним договором №3366-002/07Р у розмірі 1205352 грн. 69 коп. перед АКБ «Правекс-Банк».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_2 укладеного 19.03.2007 року кредитного договору №3366-002/07Р у банку виникло право на звернення стягнення на іпотечне майно, яке в свою чергу було продано боржником відповідачу ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 26.06.2007 року.

Посилаючись на вимоги ч.1 ст. 23 ЗУ України «Про іпотеку», іпотекодержатель прохав звернути стягнення на іпотечне майно в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 8 квітня 2009 року позов Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» задоволено повністю.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки домоволодіння, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та складається із житлового будинку з вбудованим гаражем, загальною площею 261,8 кв.м., житловою площею 86,1 кв.м. та надвірних будівель і споруд: сараю, вбиральні, навісу, огорожі та земельну ділянку, кадастровий номер :12:006:0074, площею 1120 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для задоволення боргу ОСОБА_2 за кредитним договором №3366-002/07Р у розмірі 1205352 грн. перед АКБ «Правекс-Банк».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1700 грн. державного мита та 30 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

Задоволення позову вмотивовано невиконанням позичальником умов кредитного договору та наявною заборгованістю, що є достатньо підставою для задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який був переданий на підставі договору купівлі-продажу третій особі, яка в такому випадку набула статусу іпотекодавця згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 17.09.2019 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із заявою про перегляд даного заочного рішення від 08.04.2009 року.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 08.04.2009 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зокрема вказує, що він не є належним відповідачем по зобов`язанням, які виникли між позичальником ОСОБА_2 та банком, не може в такому випадку розглядатись як майновий поручитель, який передав в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором, що виключає його цивільно-правову відповідальність у спосіб передачі іпотечного майна кредитору попереднього боржника.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 19 березня 2007 року між АКБ «Правкес-Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №3366-002/07Р, відповідно до умов якого, останньому було надано кошти на суму 162 160 Євро строком користування до 19 березня 2022 року, зі сплатою 14% річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, в цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки №3366-002/07Р-1,за умовами якого, ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - домоволодіння, яке складається із житлового будинку з вбудованим гаражем, загальною площею 261,8 кв. м, житловою площею 86,1 кв.м. та надвірних будівель і споруд: сараю, вбиральні, навісу, огорожі, та земельну ділянку площею 1120 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 26 червня 2007 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу належне йому вищезазначене майно, а останній передав в наступну іпотеку АКБ «Форум» відповідно до договору іпотеки №0012/07/25-N/S-1.

Неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору призвело до виникнення заборгованості та стало підставою для звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на майно.

Встановивши неналежне виконання умов кредитного договору, місцевий суд з урахуванням норм права, що регулюють спірні правовідносини, задовольнив позовні вимоги банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд зауважив, що у відповідності до норм ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» перехід права власності на предмет іпотеки до іншої особи ОСОБА_1 , не свідчить про недійсність іпотеки для нового набувача нерухомого майна, до якого в такому випадку переходять всі права та обов`язки за іпотечним договором .

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це не встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди.

Матеріалами справи доводиться факт невиконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань по кредитному договору, внаслідок чого станом на 16.10.2008 р. утворилась заборгованість в розмірі 1205352,69 грн. Вказаний розмір заборгованості та підстави її виникнення позичальником в ході судового розгляду спростовано не було.

Відповідно до ст. 33 Закону України „Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Також сторонами не заперечується, що 26.06.2007 р. тобто через три місяці після укладання кредитного та іпотечного договорів, року ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу продав ОСОБА_1 вказаний житловий будинок з вбудованим гаражем, загальною площею 261,8 кв. м, житловою площею 86,1 кв. м, з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 1120 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, 26.06.2007 року, ОСОБА_1 відповідно до договору іпотеки №0012/07/25-N/S-1, передав зазначене майно та земельну ділянку в наступну іпотеку АКБ „Форум.

Відповідно до ст. 23 ЗУ „Про іпотеку, у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки, за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

При цьому в ст. 13 ЗУ „Про іпотеку встановлено, що попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками, попередня іпотека є дійсною до повного задоволення вимоги попереднього іпотекодержателя за основним зобов`язанням, а право власності на предмет іпотеки переходить до нового власника разом з обтяженням цього майна попередньою іпотекою.

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки попереднім іпотекодержателем наступний іпотекодержатель також має право звернути стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо строк виконання основного зобов`язання перед наступним іпотекодержателем не настав.

При зверненні стягнення на нерухоме майно, що є предметом декількох іпотек, вимоги кожного наступного іпотекодержателя задовольняються після повного задоволення вимог кожного попереднього іпотекодержателя згідно з пріоритетом та розміром цих вимог.

З огляду на вказані норми права, невиконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 задоволення судом вимог первісного кредитора - АКБ «Правекс-банк» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить новому власнику ОСОБА_1 , є обґрунтованим.

Крім того, враховуючи дату постановлення судового рішення та набрання ним чинності в 2009 році, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (статті 129 Конституції України).

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов`язковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, про що вказано у статті 9 Конституції України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

У національному законодавстві даний принцип закріплений у статті 129-1 Конституції України і статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, у тому числі у справах щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі її Преамбули, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справах «Устименко проти України», «Марушин проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).

У справі «Желтяков проти України» Європейським Судом з прав людини зазначено, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що після остаточного вирішення судами питання їхнє рішення не повинно ставитись під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини також наголосив, що суд повинен з`ясувати, чи вимагає ситуація грубого втручання у остаточне рішення суду, зокрема, якщо було допущено серйозне порушення процесуальних норм або з метою виправлення фундаментальних помилок правосуддя.

В даному випадку, рішення суду вступило в законну силу в 2009 році, тобто десять років потому.

В свій час, 12.06.2009 р. адвокат Грубич В.В. як уповноважений представник ОСОБА_1 отримав в суді належним чином завірену копію судового рішення, а вже 18.12.2009 р. сам ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи та отримав 05.01.2010 р. копію судового рішення.

Повторно ОСОБА_1 отримав вказану копію судового рішення в Ленінському районному суді Полтави 09.06.2015 року.

10.07.2019 р. ОСОБА_1 уклав договір на правничу допомогу з адвокатом Ошекою О.А., яким, як представником ОСОБА_1 і було зініційовано подання до суду заяви про перегляд вказаного судового рішення як заочного, з проханням поновити як пропущений в силу поважних причин процесуальний строк для подачі такої заяви.

Згідно до ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 17.09.2019 року, яка не підлягає оскарженню, клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення було задоволено, що в свою чергу, уможливило прийняття апеляційної скарги на судове рішення в порядку ст. 359 ЦПК України та відкриття апеляційного провадження.

Таким чином, достовірно знаючи про існування рішення суду, яке вступило в законну силу та яке тривалий час перебуває на примусовому виконанні, боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 через 10 років ініціює питання про його перегляд, чим свідомо порушує принцип правової визначеності, намагаючись у такий спосіб ревізувати правові висновки чинного судового рішення, виконання якого є обов`язковим.

Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи не заслуговують на увагу як такі, що не гуртуються на нормах матеріального права та не відповідають зібраним по справі доказам.

Сам зміст апеляційної скарги не містить обґрунтованих доводів суттєвого та неспростовного характеру, які б вимагали скасування рішення суду першої інстанції з метою виправлення процесуальних помилок або інших фундаментальних помилок правосуддя, які б доводили про існування обставин істотного та непереборного характеру, що в такому випадку виправдовували б втручання у принцип правової визначеності.

За вказаних обставин, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 8 квітня 2009 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.