Справа№ 263/9049/17
Провадження№ 2/263/50/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Папаценко П.І., за участю секретарів Диміч Т.М., Коваленко В.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Чайкіної К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про визнання неправомірним (скасування) наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 26 липня 2017 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», третя особа: Маріупольська первинна організація №141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» про визнання неправомірним (скасування) наказу № 11 від 06 липня 2017 року, поновлення на роботі з дня звільнення оператором посту управління, зайнятого на гарячих роботах № 14 відведення термічних печей 4 розряду, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, з дня звільнення по день винесення судом рішення.

25.03.2019 року позивачем подана уточнююча позовна заява, якою зі складу учасників справи виключено третю особу, а саме Маріупольську первинну організацію №141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність».

В судовому засіданні 28.05.2019 року позивач підтримала уточнені позовні вимоги, додатково надала заяву про виключення зі складу учасників справи третьої особи Маріупольську первинну організацію №141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що з 1992 року працювала на підприємстві ПАТ МК «Азовсталь» на різних посадах, остання посада оператора поста управління на ділянці гарячих термічних печей. 13 березня 2017 року з нею стався нещасний випадок, в результаті якого вона отримала виробничу травму та тривалий час знаходилась на лікарняному, у тому числі лікувалась у місті Києві. Оскільки у неї по графіку на квітень місяць 2017 року була визначена відпустка вона 05 липня 2017 року разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 прийшла до Бюро організації труда підприємства ПАТ МК «Азовсталь» з метою надати медичні документи на підтвердження проходження лікування за виробничою травмою та наміром подати заяву про надання відпустки. але начальник цеху ОСОБА_4 запросив її до кабінету та, посилаючись на непотрібність працівників, які хворіють та отримують виробничі травми, вимагав від неї написати заяву про звільнення за згодою сторін, надавши їй вже готовий бланк, а їй всього лише потрібно було поставити підпис. Вона намагалась вмовити начальника цеха не звільняти її, оскільки вона ще перебуває на лікарняному та у неї на утриманні перебуває малолітня дитина, але начальник повідомив, що тепер вона може спокійно лікуватись та доглядати за дитиною після її звільнення. Так, знаходячись у пригніченому стані вона написала заяву про звільнення за згодою сторін з 06.07.2017 року та віддала її у кадри. Далі, вона вийшовши із кабінету, попрямувала до прохідної, побачила, що на дошці пошани висіла листівка, в якій зазначено, що її звільнено за прогули. Вона взяла цю листівку, сфотографувала та спустилась до прохідної, де чекав її чоловік, якому показала цю сфотографовану листівку та повідомила, що її було звільнено. Після чого, вона подзвонила члену профсоюза ОСОБА_5 порадитись що робити в такій ситуації. ОСОБА_5 порадив написати заявку про відкликання заяви про звільнення та здати у відділ кадри, що нею було зроблено, але оскільки вже було приблизно 16 год. 45 хв., а дівчина, у якої знаходився штамп вхідної кореспонденції пішла додому у зв`язку з закінченням робочого дня, тому здати їй заяву в той же день, а саме 05.07.2017 року, не вдалось. Тому, вона на наступний день, 06.07.2017 року, зранку здала заяву, в якому просила не розглядати раніше подану заяву, яку написала під тиском, оскільки після виходу з лікарняного має намір приступити до роботи. Однак зазначена заява не була задоволена відповідачем, позивач була звільнена, їй була видана трудова книжка, при цьому з нею підприємством не був здійснений повний розрахунок в частині виплати лікарняних. На переконання позивача, оскільки фактична згода при її звільненні була відсутня, вона знаходилась на лікарняному, та надала заяву про відкликання заяви про звільнення, її звільнення є незаконним. З огляду на наведене, просила визнати неправомірним наказ про її звільнення, поновити на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення та по день ухвалення судом рішення у справі.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Також надали додаткові пояснення, в частині причин відсутності на робочому місці в період з 10.06.2017 року по 04.07.2017 року, одночасно зазначивши, що відповідно до медичного висновку від 09.06.2017 року підприємство повинно було перевести позивача на легку працю.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, підтримала наданий відзив, письмові пояснення надані в матеріали справи. В обґрунтування заперечень проти позову посилалась на те, що 05.07.2017 року ОСОБА_1 власноруч була написана заява про звільнення за згодою сторін з 06.07.2017 року. В подальшому, 06.07.2017 року ОСОБА_1 була подана заява про відкликання заяви про звільнення. Відповідачем зазначена заява не була задоволена за відсутності правових підстав, процедура звільнення позивачки 06.07.2017 року була закінчена за угодою сторін. Зазначала, що положення КЗпП України у разі припинення трудового договору за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, на відміну від звільнення за власним бажанням, можливості відкликання працівником поданої заяви не передбачають, анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, що підтверджується існуючою судовою практикою. Щодо доводів позивачки про фактичну відсутність її згоди на звільнення за угодою сторін та написання заяви під дією морального тиску зі сторони начальника цеху зазначала, що вказані доводи не відповідають дійсності та спростовуються наданими в матеріали справи доказами. Так, заява про звільнення за угодою сторін з 06.07.2017 року була написана позивачкою власноруч без будь-якого фізичного чи психологічного тиску зі сторони керівництва відповідача, більше того ініціатива щодо припинення трудового договору за угодою сторін виходила саме від позивачки. Стосовно своєчасності проведення розрахунку при звільненні пояснила, що станом на 06.07.2017 року, з врахуванням того, що позивачка починаючи з 13.03.2017 року не працювала знаходилася на лікарняному, не перебувала на робочому місці з інших причин до виплати позивачці належала компенсація невикористаної щорічної відпустки, зазначена компенсація була розрахована станом на день звільнення та перерахована у день звільнення позивачці на її рахунок у банку. Водночас, враховуючи ненадання позивачкою роботодавцю належним чином оформлених листів непрацездатності, оплата останніх проводилась відповідачем відповідно до вимог діючого законодавства, по мірі надання належним чином оформлених листів непрацездатності та по факту фінансування таких виплат Фондом соціального страхування. Унаслідок наведеного права позивачки на своєчасний розрахунок при звільненні не були порушенні роботодавцем. Також, представник відповідача пояснила, що медичний висновок № 110 від 09.06.2017 року щодо забезпечення позивачці легких умов праці був наданий останньою лише 05.07.2017 року, оскільки до моменту отримання вищенаведеного медичного документу відповідач не був обізнаний про цей факт, а також враховуючи передбачений ст.170 КЗпП України обов`язок роботодавця отримати згоду працівника на таке переведення, у роботодавця були відсутні підстави для переведення позивачки на легку працю з 10.06.2017 року.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він з 02.05.2017 року виконував тимчасові обов`язки начальника цеха ПАТ МК «Азовсталь». Має загальний стаж близько 16 років. З позивачем познайомився коли вона прийшла на роботу та принесла лікарняні листи нормувальнику, це було десь в липні місяці 2017 року. Він, як начальник цеху, був рад те, що його підлегла одужала та бажає вийти на роботу. Після чого йому подзвонив нормувальник та повідомила, що у ОСОБА_1 надано не всі лікарняні листи, тому він запросив її до свого кабінету поспілкуватись. Він спитав, чи можливо вона втратила якісь документи, які у неї були на момент хвороби, запропонував поспілкуватись із лікарями, щоб їй віддали лікарняні листи, на що ОСОБА_1 відповіла «добре» та пішла. Повернувшись через деякий час, ОСОБА_1 сказала, що у неї не має підтверджуючих документів та попросила підписати її заяву про звільнення за згодою сторін. Після чого він підписав її заяву, вона віддячила його, що він не став її звільняти за прогули, потім пішла і він її більше не бачив. Про те, що ОСОБА_1 отримала виробничу травму йому відомо, на момент скоєння нещасного випадку його не було. Будь - яких неприязних відносин до ОСОБА_1 у нього не має, сказати те, що «йому на виробництві інваліди не потрібні» він не міг на тій підставі, що він, по-перше, керівник, а по-друге те, що на комбінаті працюють люди із обмеженою працездатністю. Психологічного тиску на ОСОБА_1 він не вчиняв.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він є членом Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність». Із позивачем він познайомився тоді, коли вона вступила у профспілку, він їй допомагав написати заяву, оскільки у неї була зламана рука. Дату точно не пам`ятає, йому на мобільний телефон подзвонила ОСОБА_1 та повідомила, що її начальник цеха змусив написати заяву про звільнення, оскільки йому інваліди не потрібні на виробництві. Він їй продиктував заяву про відкликання заяви на звільнення та порадив її віднести до відділу кадрів. Хвилин через 30 вона йому передзвонила та повідомила, що відділ кадрів вже не працює та заяви не приймають. Тому він їй порадив віднести цю заяву на наступний день та сказав, що вони зобов`язані дати їй 14 днів на роздуми. На наступний день ОСОБА_1 віднесла заяву, але їй було відмовлено у розгляді та звільнено.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 - його жінка, яка тривалий час пропрацювала на ПАТ МК «Азовсталь». В березні місяці його жінка отримала серйозну виробничу травму, вимушена була піти на лікарняний. 05.07.2017 року він разом із жінкою прибули на ПАТ МК «Азовсталь», щоб вона написала заяву на відпустку. Він її провів до прохідної та став чекати. Приблизно через годину прийшла його жінка вся у сльозах та сказала, що її вимусили написати заяву на звільнення, оскільки на виробництві каліки не потрібні. Після чого вона подзвонила члену профспілку ОСОБА_5 за порадою щодо ситуації, яка склалась. Крім того, ОСОБА_3 показала йому сфотографовану листівку,на якій була зображена вона та те, що вона звільнена за прогули.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є головою Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», членом якої є позивач. 05.07.2017 року їй на мобільний телефон подзвонила ОСОБА_1 та повідомила, що коли вона пішла до керівника написати заяву на відпустку, начальник шляхом психологічного тиску змусив її написати заяву на її звільнення, просила допомоги та поради. Вона сказала ОСОБА_1 писати заяву на відпустку та заяву, що вона не планує звільнятись. Потім їй стало відомо, що ОСОБА_1 все-таки звільнили та на наступний день віддали трудову книжку, а її заяву про небажання звільнятись, не розглядали. Вона, як голова профспілки, особисто не була присутня при розмові начальника цеху із ОСОБА_1 , обставини ії відомі зі слів останньої.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За положеннями ч.1 ст.82 ЦПК України: обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.07.1992 р. працювала на підприємстві Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь», що підтверджується записами в її трудовій книжці. З 01.06.2003 року була переведена в товстолистовому цеху оператором поста управління, зайнятого на гарячих роботах № 14 відведення термічних печей 4 розряду.

05.07.2017 року ОСОБА_1 написала заяву про її звільнення 06.07.2017 року за угодою сторін.

Заява про звільнення від 05.07.2017 року написана позивачем власноруч, містить її підпис та дату проведення звільнення, що свідчить про її вільне свідоме волевиявлення на звільнення із займаної посади саме з підстав за угодою сторін. Факт написання заяви позивачем не оспорювався.

06.07.2017 року ОСОБА_1 до канцелярії підприємства відповідача надала заяву від 05.07.2017 року про відкликання заяви про звільнення з мотивів написання зазначеної заяви під тиском начальника цеху та наміром стати до роботи після виходу з лікарняного, посилаючись на ст. 38 КЗпП України.

З врахуванням норм діючого трудового законодавства, відповідачем заява від 05.07.2017 року про відкликання заяви про звільнення не була задоволена та відповідно 06.07.2017 року ОСОБА_1 була звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, наказом № 11 від 06.07.2017 року, підписаного начальником відділу кадрів Кочетковим В .Н. , уповноваженого довіреністю генерального директора № 09-18/5367 від 22.12.2016 року здійснювати прийом на роботу, переведення та звільнення робітників, про що зроблений відповідний запис до трудової книжки.

При наданні оцінки вказаним доказам суд виходить з наступних положень діючого законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

В підтвердження доводів про те, що заява про звільнення за угодою сторін була написана під тиском з боку керівництва позивачем не надано достовірних доказів і цього не встановлено судом.

Суд, критично відноситься до показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та не може прийняти їх до уваги, в якості належних доказів здійснення начальником цеху тиску на позивача та примусу написання заяви про звільнення, оскільки зазначені особи не були особисто присутні при спілкуванні начальника цеха та позивача, та написанні останньою заяви про звільнення.

Також, суд не приймає в якості належного доказу надану позивачкою листівку про її звільнення за прогул, оскілки не можливо встановити коли та ким була виготовлена зазначена листівка, та її існування на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем під час судового розгляду не був доведений той факт, що заяву про звільнення за угодою сторін останньою було написано під примусом.

Судом дослідженні наявні в матеріалах справи листки непрацездатності позивача, з яких вбачається наступне: в період з 13.03.2017 року по 09.06.2017 року причиною непрацездатності позивачки була виробнича травма (листи непрацездатності Серії АГТ № 713569 з 13.03.2017 р.-23.03.2017 р., Серії АГТ № 713112 з 24.03.2017 р. - 19.04.217 р., Серії АГТ №713305 з 20.04.2017 р. - по 04.05.2017 р., Серії АДА № 576362 з 05.05.2017 р. - 09.06.2017 р.).

Водночас за листами непрацездатності Серії АДВ № 866168 в період 15.06.2017 р. - 24.06.2017 р., Серії АДВ № 984366 в період 04.07.2017 р.- 31.07.2017 р., Серії АДВ № 985329 за період 01.08.2017 р.-10.08.2017 р. причиною непрацездатності є загальне захворювання.

Також, в матеріалах справи наявні виписки, довідки медичних закладів, щодо звернення позивачка зі скаргами на стан здоров`я 12 -14.06.2017 року, 26.06.2017 року, 27.06.2017 року, 29.06.2017 року, 30.06.2017 року, 03.07.2017 року. Зазначені довідки надані позивачкою роботодавцю на підтвердження поважності причин відсутності на роботі в зазначені дні 05.07.2017 року, що не заперечується позивачкою.

Судом встановлено, що наданий в матеріали справи медичний висновок ЛКК № 110 від 09.06.2017 року згідно якого ОСОБА_1 рекомендоване звільнення від фізичних навантажень на кінцівки, легка праця на один місяць з 10.06.2017 року по 09.07.2017 року був безпосередньо наданий позивачем роботодавцю 05.07.2017 року, про що свідчить відповідний вхідний номер та дата, та не заперечується позивачем.

Відповідно до ст. 170 КЗпП України, працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Позивачем не надано доказів належного та своєчасного повідомлення роботодавця, щодо наявності підстав для переведення її на легшу роботу, та підтвердження надання нею згоди на таке, переведення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у роботодавця були відсутні підстави для здійснення переведення позивача на легку працю з 10.06.2017 року.

Щодо посилань позивача на незаконність її звільнення у період тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Згідно листа непрацездатності Серії АДВ № 984366 на момент звільнення 06.07.2017 року позивач була тимчасово непрацездатною, у зв`язку з наявністю загального захворювання.

Частиною 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи, що звільнення позивачки відбулося на підставі пункта 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норма ч. 3 ст. 40 КЗпП України на зазначені правовідносини не поширюється.

З урахуванням наведених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 були дотримані всі умови, передбачені діючим законодавством України, порушень зі сторони відповідача порядку проведення розрахунку при звільнені судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведені норми, враховуючи що позивач в даній справі не надала переконливих доказів на підтвердження заявлених вимог, встановлення судом дотримання відповідачем порядку звільнення працівника на підставі пункта 1 частини першої статті 36 КЗпП України та здійснення належного розрахунку при звільненні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про визнання неправомірним (скасування) наказу № 11 від 06 липня 2017 року, поновлення на роботі та, відповідно, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, які є похідними від наведених позовних вимог, слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про визнання неправомірним (скасування) наказу № 11 від 06 липня 2017 року про звільнення, поновлення на роботі з дня звільнення в товстолистовий цех ПАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» оператором посту управління, зайнятого на гарячих роботах № 14 відділення термічних печей 4 розряду, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, з дня звільнення по день винесення судом рішення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою:http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: ОСОБА_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь», ОКПО 00191158, місце знаходження: м. Маріуполь, вулиця Лепорського 1;

Представник відповідача Чайкіна Катерина Олегівна, свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серія ДН №4973.

Суддя : П.І. Папаценко