ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 333/6789/15-ц

провадження № 61-34889св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Фроловим Віталієм Вікторовичем, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2017 року, ухвалене у складі судді Варнавської Л. О., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначило, що 3 листопада 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_2 , укладено кредитний договір № 362-99/К-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 2 листопада 2016 року і зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань 3 листопада 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 362-99/Z-06, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано житловий будинок загальною площею 125,1 кв.м по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 888 кв.м.

Позичальник не виконувала належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року її заборгованість становить 578 222,96 гривень, з яких заборгованість за кредитом - 573 602,02 гривень і заборгованість за процентами - 4 620,94 гривень.

Позивач зазначає, що ТОВ «Український промисловий банк» за договором про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за укладеними з ОСОБА_2 кредитним договором і укладеним у його забезпечення з ОСОБА_1 іпотечним договором.

Умовами Закону України «Про іпотеку» і укладеного з ОСОБА_1 іпотечного договору від 3 листопада 2006 року передбачено, що банк може задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі йому як іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у визначеному Законом України «Про іпотеку» порядку.

За таких обставин позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 362-99/К-06 від 3 листопада 2006 року у розмірі 578 222,96 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 125,1 кв.м по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 888 кв.м. шляхом визнання права власності на це майно за іпотекодержателем.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього згідно з умовами іпотечного договору є позасудовим способом захисту порушеного права кредитора, тому підстав для визнання за банком права власності на іпотечне майно за рішенням суду немає. Також суд зазначив, що вартість переданого в іпотеку житлового будинку значно перевищує суму кредитної заборгованості, тому застосування такого способу звернення стягнення на іпотечне майно як визнання права власності на нього за іпотекодержателем призведе до порушення прав ОСОБА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що законодавство не передбачає такої підстави для відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на іпотечне майно як неспівмірність його вартості із сумою заборгованості.

Посилається на те, що Закон України «Про іпотеку» не виключає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки правові наслідки ухвалення такого рішення є тотожними набуттю права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому іпотечним договором.

На думку заявника, при вирішенні цієї справи підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16 та від 2 листопада у справі № 6-2457цс16, згідно з якими визнання судами права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем хоча і свідчить про неправильне застосування положень Закону України «Про іпотеку», проте належним чином захищає порушені права кредитора, тому таке вирішення справи по суті є правильним.

Позиція інших учасників справи

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його іпотекодержателем у власність є виключно позасудовим, тому судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у позові є правильними.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 листопада 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , укладено кредитний договір № 362-99/К-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 2 листопада 2016 року і зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом.

У цей же день між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 362-99/Z-06, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 125,1 кв.м по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 888 кв.м.

Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки, зокрема, у випадку, якщо при настанні строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором воно не буде належним чином виконане, а саме при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки.

Пункт 4.2 іпотечного договору визначає, що у випадку порушення іпотекодавцем обов`язків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодежателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 4.3 іпотечного договору сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4 цього договору.

Відповідно до пункту 4.4 іпотечного договору у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів:

- шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання, при цьому цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (пункту 4.4.1 іпотечного договору);

- шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі підставі договору купівлі-продажу (пункт 4.4.2 іпотечного договору).

З висновку про оцінку вартості майна від 10 березня 2016 року, який складений суб`єктом оціночної діяльності - оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал» ОСОБА_3 , суди встановили, що ринкова вартість предмета іпотеки становить 944 434 гривень.

Заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 28 липня 2015 року становить 578 222,96 гривень, з яких заборгованість за кредитом - 573 602,02 гривень і заборгованість за процентами - 4 620,94 гривень.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом набуття права власності на нього у зв'язку з порушенням позичальником зобов`язань з погашення кредиту.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку»у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗаконуУкраїни «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку»як у редакції Закону, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, так і у редакції на час перегляду справи касаційним судом, не передбачає визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначені Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудамизагальною площею 125,1 кв.м по АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на це майно відповідно до передбаченого умовами договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні таких вимог.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що законодавство не виключає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку»є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Посилання заявника в обґрунтування доводів касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції при вирішенні справи висновків щодо застосування норм матеріального права, викладених Верховним Судом України у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16 та від 2 листопада у справі № 6-2457цс16, помилкові.

У цих постановах Верховний Суд України вказав на неправильне застосування судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій при задоволенні вимог про визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку»; висновків щодо відповідності вимогам законодавства обраного позивачем способу звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом набуття його у власність за рішенням суду - вказані постанови не містять.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Фроловим Віталієм Вікторовичем, залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук