Ухвала

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа №333/1220/19

провадження № 61-21877ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради на постанову Запорізького апеляційного суду

від 06 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради

(далі - КНП «Міська лікарня №1» ЗОР ), у якому просив поновити його на посаді лікаря акушера-гінеколога КНП «Міська лікарня №1» ЗОР.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року справу визнано малозначною та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня

2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації у зв`язку із скороченням чисельності працівників, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі наказу Комунальної установи «Міська лікарня №1»

№390 к/тр від 26 грудня 2018 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації Комунальної установи «Міська лікарня №1», правонаступником якої є КНП «Міська лікарня №1 ЗМР.

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

КНП «Міська лікарня №1» ЗОР на постанову Запорізького апеляційного суду

від 06 листопада 2019 року, у якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у зазначеній справі є поновлення на посаді. Справа є незначної складності, у зв?язку з чим суд першої інстанції відніс її до категорії малозначних.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Вказана справа є малозначною та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради на постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада

2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради про поновлення на посаді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков