Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 404/8209/15-ц

провадження № 61-32649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2016 року у складі судді Бершадської О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Кіселика С. А., Черненко В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно утримуваних коштів та збитків

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно утримуваних коштів і збитків.Просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 безпідставно утримувані кошти у розмірі 35 059,56 грн, втрати від інфляції у розмірі 25 934,41 грн і 3% річних у розмірі 1 845,05 грн, а також пеню за час користування коштами у розмірі 11 768,84 грн, з ОСОБА_3 - 3 050,00 грн безпідставно утримуваних коштів, інфляційні втрати у розмірі 2 176,11 грн, 3% річних у розмірі 148,15 грн і пеню у розмірі 954,69 грн, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь 3 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 за допомогою терміналів самообслуговування у м. Кіровограді та смт. Вільшанка здійснював перерахування коштів у національній валюті на картковий рахунок ОСОБА_2 у період з 20 січня 2013 року по 20 квітня 2014 року на загальну суму 35 059,56 грн, вважаючи, що здійснює погашення заборгованості за договорами позики від 01 грудня 2012 року та 21 грудня 2012 року. Крім того, 10 квітня 2014 року позивач передав грошову суму у розмірі 3 050,00 грн ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою від 10 квітня 2014 року, вважаючи, що здійснює погашення заборгованості за договорам позики від 01 грудня 2012 року та 21 грудня 2012 року. ОСОБА_2 подала позовну заяву до нього про стягнення заборгованості за договорами позики та заперечувала отримання вказаних коштів як повернення позики за договорами позики. У зв`язку з цим вважає, що відповідачі безпідставно утримують його грошові кошти. 12 жовтня 2015 року та 26 жовтня 2015 року позивач направляв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимогу про повернення безпідставно утримуваних коштів, але кошти позивачу не повернуто.

Короткий зміст судових рішення першої і апеляційної інстанцій

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно отриманих коштів та збитків у частині вимог до ОСОБА_3 щодо стягнення 3 050,00 грн. як безпідставно утримуваних коштів залишено без розгляду.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення безпідставно утримуваних коштів та збитків відмовлено.

Рішення першої інстанції мотивоване тим, що спірні кошти перераховані позивачем на рахунок ОСОБА_2 у погашення боргу за борговими розписками від 01 грудня та 21 грудня 2012 року, тому не є безпідставно набутими ОСОБА_2 . У зв`язку з зазначеним, не підлягають стягненню солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь позивача і витрати на правову допомогу та судовий збір. Крім того, позивач не надав суду розрахунок понесених витрат за правову допомогу.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2012 року у розмірі 32 565,45 грн та за договором позики від 21 грудня 2012 року у розмірі 47 138,25 грн. Апеляційним судом встановлено факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 27 564,56 грн станом на 07 лютого 2014 року, які було переведено на її картковий рахунок та є саме погашенням боргу за договорами позики. У зв`язку з цим, перераховані позивачем ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 27 564,56 грн не можна визнати безпідставно отриманими, оскільки вони були сплачені у рахунок погашення боргу за договорами позики. Посилання позивача на те, що ним було перераховано на рахунок ОСОБА_2 3 820 грн 17 січня 2014 року та 845 грн 24 січня 2014 року не приймається судом до уваги, оскільки рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області сума перерахованих коштів є встановленою станом на 07 лютого 2014 року у розмірі 27 564,56 грн. Інші перерахування коштів, які були здійснені на картковий рахунок ОСОБА_2 17 квітня 2014 року на суму 300 грн, 19 серпня 2014 року на суму 80 грн, 04 вересня 2014 року на суму 1 000 грн і 22 вересня 2014 року на суму 1 450 грн, не є безпідставно отриманими, оскільки на час перерахування цих коштів між сторонами існували боргові зобов`язання за спірними договорами позики та спір розглядався у судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 404/8209/15-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щоПриватне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» не виконало ухвалу суду першої інстанції від 20 січня 2016 року про надання інформації. Позивач вважає, що мотивувальна частина складається з одного речення, яке має оціночний характер без посилань на норми законодавства. Апеляційний суд безпідставно не врахував квитанції про перерахування позивачем на користь ОСОБА_2 Сум у розмірі 300 грн, 80 грн, 1000 грн та 1450 грн та взяв до уваги виписку із карткового рахунку ОСОБА_2 , надану нею до суду апеляційної інстанції, не надавши позивачу та його представнику можливості ознайомитися з новим доказом. Вважає, що судами безпідставно не враховане правове обґрунтування його позовних вимог щодо нарахування відсотків за безпідставне користування його коштами.

Позиції інших учасників

У вересні 2017 року відповідач ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зауважує на тому, що позивач безпідставно просить стягнути грошові кошти, оскільки визнає, що проводив виплати для погашення заборгованості за договорами позики від 10 грудня 2012 року та 21 грудня 2012 року. Це виключає безпідставність отримання коштів ОСОБА_2 . Те, що відповідні кошти позивач сплачував ОСОБА_2 у рахунок погашення позики, встановлено в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , тому ця обставина не підлягає доведенню. Позивач також посилається на квитанції, датовані 22 вересня 2014 року, 04 вересня 2014 року та 19 серпня 2014 року, які не стосуються спірного зарахування коштів у період з 20 січня 2013 року по 20 квітня 2014 року. Роздруківка банку за рахунком ОСОБА_2 підтверджує, що перерахування коштів за зазначеними квитанціями здійснювалася не позивачем.

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи встановлені судами

ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 5 000 доларів США терміном до 01 червня 2013 року та 1 206 доларів США і 600,00 євро до 21 квітня 2013 року, що підтверджується розписками від 01 грудня 2012 року та 21 грудня 2012 року. 29 вересня 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали договір про відступлення права вимоги за борговими розписками від 01 грудня 2012 року та від 21 грудня 2012 року.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 13 квітня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2012 року у розмірі 32 565,45 грн і за договором позики від 21 грудня 2012 року у розмірі 47 138,25 грн. Апеляційним судом встановлено факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 27 564,56 грн станом на 07 лютого 2014 року, які було переведено на її картковий рахунок, як погашення боргу за вказаними договорами позики.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики встановлено факт отримання ОСОБА_2 на картковий рахунок від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 27 564,56 грн на погашенням боргу за договором позики у період з 21 січня 2013 року по 07 лютого 2014 року.

Згідно з частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди попередніх інстанцій, встановивши отримання ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 27 564,56 грн на картковий рахунок від ОСОБА_1 на погашення останнім заборгованості за двома договорами позики, дійшли правильного висновку про те, що такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими ОСОБА_2 .

З огляду на встановлений рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 факт перерахування ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у період з 21 січня 2013 року по 07 лютого 2014 року грошових коштів у сумі 27 564,56 грн, апеляційний суд у цій справі обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 про додаткове перерахування ним на користь ОСОБА_2 17 і 24 січня 2014 року грошових коштів у розмірі 3 820 грн і 845 грн.

Апеляційний суд встановив незаконність вимог ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів, які надійшли на картковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий у Приватному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», у період з квітня по вересень 2014 року на підставі виписки даного банку, відповідно до якої грошові перекази проводились не ОСОБА_1 , а іншими особами.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги перерахуванням грошових коштів ОСОБА_2 з січня 2013 року по 20 квітня 2014 року, з огляду на що перерахування коштів у період після 20 квітня 2014 року виходить за межі предмету судового розгляду.

Доводи касаційної скарги про невиконання Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» ухвали суду від 20 січня 2016 року щодо надання інформації стосовно переказів грошових коштів ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки на виконання даної ухвали банк надіслав суду першої інстанції лист від 04 березня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160203/2407.

Прийняття апеляційним судом виписки з рахунку ОСОБА_2 не свідчить про незаконність рішення апеляційного суду.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 спірних грошових коштів, оскільки позивачем не доведено факт безпідставного набуття або збереження ОСОБА_2 перерахованим їй позивачем грошових коштів.

Відмовляючи у задоволенні основної позовної вимоги про стягнення грошових коштів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення похідних позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів річних за користування грошовими коштами та пені.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з відсутності підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів як таких, що набуті чи збережені нею без достатньої правової підстави, тому є правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення основної і похідних позовних вимог до ОСОБА_2 щодо стягнення інфляційних втрати, відсотків річних і пені, а також стягнення солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 витрат на правову допомогу та судового збору.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. А. Стрільчук