ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/763/19Головуючий по 1 інстанції
Справа № 707/2196/15-ц Категорія: Смоляр О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Смоляра О.А., у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області до Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції Черкаської області, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: Державне підприємство «Черкаське лісове господарство», ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження державної адміністрації та скасування рішення реєстраційної служби, повний текст рішення складений 16 жовтня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року заступник прокурора Черкаської області звернувся до суду з позовом до Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції Черкаської області, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: Державне підприємство «Черкаське лісове господарство» про визнання розпорядження недійсним та скасування рішення реєстраційної служби, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації № 242 від 11 вересня 2014 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 1,4176 га у власність 15 громадян для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташовані в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області, у тому числі ОСОБА_1 площею 0,0914 га.

Цим же розпорядженням цільове призначення земель змінено на землі рекреаційного призначення.

На виконання указаного розпорядження реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 та видано свідоцтво про право власності.

Прокурор вважає, що указане розпорядження підлягає визнанню недійсним, оскільки зміна цільового призначення земельної ділянки на рекреаційне відбулася з порушенням встановленого земельним та містобудівним законодавством порядку.

Так, віднесення земель до рекреаційного призначення відбулося без розроблення відповідної містобудівної документації, планувальних рішень, котрі передбачають здійснення індивідуального дачного будівництва, детального плану територій.

Зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення відбулась без погодження Кабінетом Міністрів України, хоч спірна земельна ділянка обліковувалась за Державним підприємством «Черкаське лісове господарство».

З наведеного прокурор вбачає порушення інтересів держави у сфері раціонального використання, охорони та розпорядження землями державної власності, що полягає у протиправній зміні цільового призначення земель лісогосподарського призначення на землі рекреаційного призначення для ведення індивідуального дачного будівництва та передачі цієї земельної ділянки у приватну власність громадян.

На підставі викладених обставин прокурор просив визнати недійсним розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 11 вересня 2014 року №242 з усіма його додатками в частині, що стосуються ОСОБА_1 .

Скасувати рішення реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0027.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_2 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 11 вересня 2014 року № 242 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0914 га, розташованої в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту.

Скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0027, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району за ОСОБА_1 .

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що стороною позивача не додано доказів які підтверджували б перебування земельної ділянки в користуванні ДП «Черкаське лісове господарство», необґрунтованим є висновок суду про те, що Черкаська РДА порушила порядок зміни цільового призначення землі та перевищила надані повноваження, земельний масив де знаходиться спірна земельна ділянка не відносився до земель лісогосподарського призначення, позовна вимога про визнання незаконним п.3 оспорюваного розпорядження, яким віднесено оспорювану земельну ділянку до земель рекреаційного призначення, не заявлялась, висновок суду про порушення норм містобудівного законодавства не узгоджується з нормами матеріального права, позовні вимоги не спрямовані на поновлення порушеного права і прокурор не мав підстав для звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура Черкаської області заперечила проти задоволення апеляційної скарги зазначаючи, що суд першої інстанції надав належну оцінку доводам сторін та обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що право на земельну ділянку було набуто з порушенням законодавства та на підставі незаконного рішення.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації від 11 вересня 2014 року №242 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення індивідуального дачного будівництва в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради, за межами населеного пункту. Передано у власність земельні ділянки громадянам, згідно з додатком, для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташовані в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради за межами населеного пункту. Земельні ділянки віднесено до категорії земель рекреаційного призначення (т.1 а.с.11-12).

З доданого до вказаного розпорядження списку вбачається, що така земельна ділянка надана, зокрема, ОСОБА_1 .

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстровано право власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.(т.1 а.с.22-23).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (стаття 19 ЗК України).

Відповідно до частини 1, 7 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Спірна земельна ділянка розташована на території лісового фонду Свидівоцького лісництва, що підтверджується листами Державного підприємства «Черкаське лісове господарство», результатами інструментальної зйомки, планшетом лісовпорядкування, проектом організації та розвитку лісового господарства (т.1 а.с.13-18).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України від 21 січня 1994 року №3852-ХІІ в редакції, чинний на момент виникнення відповідних правовідносин).

Про те, що зазначені документи є доказом при встановленні цільового призначення землі вказав і Верховний Суд України в постанові від 21 січня 2015 року в справі №6-224цс14.

Таким чином зміна цільового призначення спірних земельних ділянок проведена без погодження з Кабінетом Міністрів України, а тому був порушений порядок зміни цільового призначення землі, що тягне за собою наслідки, передбачені статтею 21 ЗК України, а передачею у власність було порушено пункт 5 частини 1 статті 27 ЛК України, відповідно до якої Кабінету міністрів України належить таке право як передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності.

Відповідно до частин 2,3 статті 186-1 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки лісогосподарського призначення підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а на території Автономної Республіки Крим - з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства.

Доказів того, що проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок був погоджений Черкаським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Черкаської районної державної адміністрації надано не було.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Виходячи з вказаних норм права та головних напрямків містобудівної діяльності встановлених статтею 2 Закону України «Про основи містобудування», забудова територій має відбуватись не хаотично, а згідно з планами.

Як вбачається з листа відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Черкаської районної державної адміністрації від 14 липня 2014 року №86 (т.1 а.с.19) планувальних рішень, котрі передбачають здійснення індивідуального дачного будівництва в тому числі Свидівоцької сільської ради за межами населеного пункту, в розумінні п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ніколи не існувало і не існує. Існуючі генеральні плани населених пунктів району розроблені 1973-1987 роках.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що до 1 січня 2015 року рішення щодо визначення та надання містобудівних умов і обмежень на територіях, де відповідно до цього Закону не затверджені плани зонування або детальні плани територій, приймають уповноважені органи містобудування та архітектури з урахуванням попередніх планувальних рішень у межах встановленого законодавством строку.

Доказів того, що відведені земельні ділянки були заплановані під індивідуальне дачне будівництво суду надано не було.

Отже, доводи апелянта про те, що ухвалюючи рішення у справі Черкаський районний суд Черкаської області при встановленні обставин щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, послався на неналежні та недопустимі докази, є необґрунтованими, оскільки спростовуються вище зазначеними доказами.

Відповідно до частини 3 статті 2 ЦПК України, в редакції яка діяла на час подачі письмових доказів, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 2 статті 64 ЦПК, в зазначеній редакції, встановлено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

В матеріалах справи маються копії письмових доказів, клопотання про надання оригіналів особи які беруть участь у справі не заявляли, а тому зазначені докази є належними та допустимими.

Окрім цього до аналогічних висновків прийшли суди в іншій справі.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 707/2193/15-ц визнано недійсним розпорядження голови Черкаської районної державної адміністрації від 11 вересня 2014 року №242 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» з усіма його додатками, в частині, що стосується окремих громадян (відповідачів) та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції про державну реєстрацію за ними права власності на земельні ділянки.

Судами всіх інстанцій встановлено незаконність оспорюваного розпорядження і як наслідок набуття права власності.

Доводи апеляційної скарги, що судом порушено статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо мирного володіння своїм майном, оскільки порушення були допущені з боку публічного органу, є необґрунтованими.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій «пропорційності», використаний судом у справі, яка переглядається, передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. (Постанова Верховного Суду України в справі №6-2902цс15 від 3 лютого 2016 року).

В даній справі встановлено, що, право власності набуто без законних підстав, крім того предмет такого права є національним багатством та об`єктом права власності Українського народу (статті 1, 7 ЛК України), а тому таке право підлягає відновленню.

Оскільки ліси є об`єктом права Українського народу, вони виконують такі життєво необхідні функції як водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, залишення у власності відповідача їх є порушенням справедливості, оскільки означає, що в незаконний спосіб, збільшується право одної особи за рахунок позбавлення права іншої особи.

Доводи апелянта про те, що обраний прокурором спосіб захисту не спрямований на поновлення порушеного права чи законного інтересу держави є неналежним, оскільки позовна вимога про скасування пункту 3 Розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 11 вересня 2014 року №242 щодо віднесення земельних ділянок до категорії земель рекреаційного призначення позивачем не заявлялася, є необґрунтованими.

Як вбачається з поданої позовної заяви, позовні вимоги заступника прокурора Черкаської області містять вимогу визнати недійсним розпорядження Черкаської районної адміністрації від 11 вересня 2014 року з усіма його додатками в частині, що стосується ОСОБА_1 та скасувати рішення реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0027.

Доводи апелянта, що у заступника прокурора Черкаської області (який діє в інтересах держави в якості позивача) відсутня цивільна процесуальна правоздатність у даній справі є також необґрунтованими з огляду на наступне.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України у цій же редакції; частина третя статті 2 ЦПК України, чинного на час подачі позову).

Відповідно до частини другої статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

У цивільних справах можуть брати участь органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (частина третя статті 26 ЦПК України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Положеннями частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави і органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність земель державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні.

Прокурор заявив позов до Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 та реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції Черкаської області і на виконання абзацу другого частини другої статті 45 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах (тобто, навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову). Таким чином прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави.

Апелянт, посилаючись на рішення суду в адміністративній справі №823/3558/14, не надав технічну документацію щодо земельних ділянок, хоч обов`язок доводити законність отримання земельних ділянок лежить на відповідачу (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Окрім цього з тексту самого рішення суду вбачається, що в ньому ідеться про землі водного фонду.

За таких обставин, суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області до Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції Черкаської області, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: Державне підприємство «Черкаське лісове господарство», ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження державної адміністрації та скасування рішення реєстраційної служби залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 19 грудня 2019 року.

Судді :