РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Бородіної Н.М.,
за участю секретаря Кострової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про визнання правочину недійсним, -
Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до відповідача, АТ "«ОСОБА_2 Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про визнання правочину недійсним, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007року з моменту його укладання та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом двусторонньої рестетуції.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається, що 05.06.2007року між ним та ВАТ "ОСОБА_2 банк Аваль" було укладено кредитний договір № 010-2/07/1-674-07, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 350000 доларів США, які зоборв"язався повернути до 31.05.2017року. Однак вважає, що умови кредитного договору суперечать вимогам діючого законодавства, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків на теріторії України є гривня, а згідно умов кредитного договору валюта кредиту- долари США та всі платежі для повернення кредиту та сплати процентів повинні здійснюватись у валюті кредиту. Тобто позивач вважає, що відповідач при укладанні зазначеного договору неправомірно визанчив суму кредиту в іноземній валюті та встановив зобов"язання щодо його поверення у доларах США, а тому посилаючи на ЗУ "Про захист прав споживачів" просив византи правочин недійсним.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.
В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, також відповідачем надано письмові заперечення проти позовної заяви, в яких зазначає, що посилання позивача на ЗУ "Про захист прав споживачів" не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки отриманий ОСОБА_1 кредит не є споживчим тому, що його метою було надання коштів для розвитку бізнесу, що пов"язано з підтприємницькою діяльністю позивача, а не з поживчими потребами. Також зазначає, що АТ «ОСОБА_2 Аваль» має всі необхідні дозволи та ліцензії для здійснення операцій в іноземній валюті, тому надаючи кредит в іноземній валюті відповідач діяв в межах закону.
Ухвалою суду від 04.12.2018року було змінено відповідача - ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» на його правонаступника Акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт».
Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити, з наступних підстав.
Матеріали справи свідчать, що 05.06.2007 року між позивачем та ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» (правонаступником якого згідно статуту є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» )був укладений кредитний договір №010-2/07/1-674-07, згідно умов якого позивач отримав кредитні кошти в сумі 350 000 дол. США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим терміном повернення 31.05.2017 року. Кредит наданий траншами на розвиток бізнесу.
В подальшому між сторонами було укладено сім додаткових угод до договору кредиту №010-2/07/1-674-07, якими змінювалися графіки погашення кредиту та відсотків.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Позивач наполягав на визнанню договору недійсним на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, яким передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» .
Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції на час укладання кредитного договору)кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.
Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.
Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921та чинне на час укладання договору кредиту) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:
- неторговельні операції з валютними цінностями;
- операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;
- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;
- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;
- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;
- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.
З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.
Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).
Таким чином, на час укладання оспорюваного договору кредиту, правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку банківської ліцензії та дозволу . Матеріали справи свідчать у банку на час укладання оспорюваного договору була в наявності банківська ліцензія, письмовий дозвіл НБУ із додатком на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, а тому вимоги позивача щодо визнання недійсним договору кредиту, оскільки кредит виданий у іноземній валюті, є безпідставними.
Враховуючи відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним та відмову у задоволенні позовних вимог, підстави для застосування наслідків позовної давності відсутні.
Керуючись ст.ст.5, 10, 12, 13,77-81, 89, 106, 110, 159, 263, 265 ЦПК України, суд,-
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду, через суд першої інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст виготовлено 01.02.2019року.

Суддя Н.М. Бородіна