Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 520/12589/15-ц

провадження № 61-31866св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, Державна казначейська служба України,

третя особа - ліквідаційна комісія Київського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області,

особа, що подала апеляційну скаргу - заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П.,

Калараш А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області (далі - ГУ МВС в Одеській області), Державної казначейської служби України(далі - Держказначейство України), третя особа - ліквідаційна комісія Київського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ліквідаційна комісія Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області) про відшкодування майнової та моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 29 листопада

2014 року в рамках розслідування кримінального провадження

№ 0000221, посадовими особами Київського районного відділу

м. Одеси вилучено 19 промислових швейних машинок з подальшою передачею їх на зберігання до Приватного підприємства «Ніка» (далі - ПП «Ніка»). 09 червня 2015 року зазначене кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, 29 серпня 2015 року складено протокол повернення раніше вилученого майна.

Посилаючись на те, що запропоноване йому до повернення майно не відповідає тому, що було у нього вилучено, позивач просив стягнути з Держказначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, 1 185 360,00 грн на відшкодування майнової шкоди та 150 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Держказначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 1 185 360,00 грн.

Стягнуто з Держказначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю факта неправомірного неповернення позивачеві з 09 червня 2015 року (дата прийняття постанови про закриття кримінального провадження та постанови прокурора прокуратури Київського району м. Одеси про скасування арешту майна та повернення вилучених у позивача предметів), неможливості повернення позивачу вилученого у нього майна в натурі, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, позовні вимоги

ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у розмірі, що відповідає вартості вилученого та неповернутого йому швейного обладнання, становить 1 185 360,00 грн, є обґрунтованими. Невиконання працівниками правоохоронних органів вимог законодавства щодо вчасного повернення вилученого майна, затягування розгляду звернень позивача завдавали йому душевних страждань та призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, а тому суд вважав доведеними вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, обгрунтований розмір якої становить 10 000,00 грн. Суд відхилив доводи Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУ НП в Одеській області) про неможливість вирішення зазначеної справи до отримання висновків експертиз, призначених у кримінальному провадженню № 0000040, з посиланням на те, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими доказами, підлягає перевірці й оцінці, яка має грунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Суд також критично оцінив посилання ГУ НП в Одеській області на відсутність заявленого позивачем клопотання про призначення експертизи у справі задля встановлення відповідності вилучених предметів та тих предметів, що були пред`явлені позивачу для повернення, зазначивши, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому відповідно до положень частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року відповідач також зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня

2016 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування. Оскільки в рамках розслідування у кримінальному провадженні № 0000221, на яке посилається позивач, встановлена наявність вилучених під час здійснення слідчих дій 19 швейних машинок, та не встановлена незаконність дій слідчих, внаслідок яких позивачеві завдано майнову шкоду, апеляційний суд

дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог. Суд

відхилив доводи позивача про закриття кримінального провадження

№ 0000040 відносно слідчих, вказавши, що на зазначені обставини позивач не посилався у позові.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У травні 2018 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_3 , у якій заявник просив скасувати постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки тому, що 20 листопада 2014 року в рамках розслідування у кримінальному провадженні № 0000221, у нього було вилучено швейне устаткування вартістю 53 880,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 1 185 360,00 грн, кримінальне провадження було закрито 09 червня 2015 року, проте вилучене майно йому не було повернуто, і обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні нікому не пред`явлено. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Внаслідок бездіяльності правоохоронних органів належне йому на праві власності майно було фактично втрачено, що свідчить про порушення його прав, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість заявлених ним позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди. Вважав помилковими посилання апеляційного суду на не подання ним відзиву на апеляційну скаргу, оскільки заперечення на апеляційну скаргу та доповнення до письмових заперечень містяться в матеріалах справи. Крім того, апеляційний суд у порушення статті 295 ЦПК України відкрив апеляційне провадження за відсутності доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги, тоді як Закон України «Про судовий збір» не встановлює пільг щодо сплати судового збору для органів прокуратури чи Держказначейства України. Апеляційної суд також не звернув увагу, що у порушення вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор, звертаючись з апеляційною скаргою, не обґрунтував наявності підстав для здійснення ним представництва в суді, що апеляційна скарга була подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, передбаченого ЦПК України в редакції станом на час відкриття апеляційного провадження, наявності підстав для поновлення якого, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, не обгрунтував.

У липні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від ГУ МВС в Одеській області, у якому відповідач просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Зазначала, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та ухвалив законне обґрунтоване судове рішення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 20 листопада 2014 року

в рамках попереднього розслідування у кримінальному провадженні

№ 0000221, на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року посадовими особами Київського районного відділу м. Одеси проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , та вилучено майно, в тому числі, і належні ОСОБА_1 19 швейних машинок різних марок.

29 листопада 2014 року вилучені 19 швейних машинок за актом прийому - передачі були передані на відповідальне зберігання ПП «Ніка» (зберігач), з яким ОСОБА_1 (власник) уклав договір зберігання. Відповідно до пункту 3.1 цього договору сторони визначили вартість 19 швейних машинок за згодою сторін у розмірі - 53 880,00 доларів США.

09 червня 2015 року слідчим слідчого відділу Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 0000221 за відсутністю складу кримінального правопорушення, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Цього ж дня, 09 червня 2015 року прокурором Прокуратури Київського району

м. Одеси за результатами перевірки досудового розслідування

№ 0000221 прийнято постанову про скасування арешту майна, встановленого на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду

м. Одеси від 24 листопада 2014 року, постановленоповернути власнику вилучені речі, в тому числі 19 швейних машинок марки «JACK», «TEXTIMA», «VERITEX».

29 серпня 2015 року слідчий слідчого відділу Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області на виконання постанови від 09 червня 2015 року про скасування арешту майна, надав ОСОБА_1 промислові швейні машинки, вилучені відповідно до протоколу вилучення майна від

29 листопада 2014 року, договору зберігання, акту прийому-передачі. У протоколі повернення майна від 29 серпня 2015 року містяться пояснення позивача про те, що надане йому майно не є тим, що було у нього вилучено, оскільки на вилучених у нього швейних машинках були серійні номерні знаки, що знаходились на нижній частині станка.

Після цих подій ОСОБА_1 звернувся із заявою про порушення кримінальної справи відносно слідчого, за результатами якої проводилась службова перевірка.

28 січня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву ОСОБА_1 (кримінальне провадження № 0000040) за фактом незаконного вилучення майна ОСОБА_1 працівниками ГУ МВС в Одеській області, за частиною 2 статті 364 КПК України.

З повідомлення слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу прокуратури області Філіпова С. від 08 серпня 2016 року убачається, що вилучене у ОСОБА_1 швейне устаткування знаходиться на відповідальному зберіганні у Державного підприємства «Центр тестування мобільної техніки», відповідно до акту приймання-передачі від 09 червня

2016 року. Постановами слідчого Прокуратури Одеської області у рамках кримінального провадження № 0000040 від 01 вересня 2016 року призначено судову товарознавчу експертизу з метою встановлення вартості промислового устаткування (швейного обладнання) та криміналістичну експертизу щодо знищення серійних номерних знаків на швейних машинках.

Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справах KOROLEV v. RUSSIA № 5447/03 від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA № 42454/02 від 15 січня 2009 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».

За змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

За змістом частини четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Держказначейства України, заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 вказав, що зазначений орган участі у справі не приймав, рішення суду першої інстанції не отримував, а лише під час виконання судового рішення дізнався про факт списання за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 195 360,00 грн на відшкодування майнової та моральної шкоди, а тому воно звернулося до Генеральної прокуратури України з метою представництва інтересів держави в її особі та оскарження рішення суду першої інстанції. Самостійно Держказначейство України не забезпечило належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, а тому прокурор вступає у вказану справу в інтересах держави в особі Держказначейства України, оскільки стягнення значних грошових коштів з державного бюджету порушує інтереси держави.

С уд апеляційної інстанції на зазначені положення законодавства України увагу не звернув, відкриваючи апеляційне провадження у справі, не перевірив та не обгрунтував наявність законних підстав для подання апеляційної скарги заступником керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Держказначейства України.

Щодо перебігу строку на апеляційне оскарження

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У справі, що переглядається, рішення суду першої інстанції було ухвалено

26 вересня 2016 року, останнім днем для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року, було 06 жовтня 2016 року. Апеляційна скарга керівником Одеської місцевої прокуратури № 1 подана лише 05 вересня

2017 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

З апеляційної скарги вбачається, що керівник Одеської місцевої прокуратури № 1 просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, посилаючись на поважність причин його пропуску. Зазначав, що органи прокуратури не приймали участі у справі, судом першої інстанції до розгляду справи не залучалися, копію оскаржуваного рішення не отримували, а дізналися про рішення Київського районного суду м. Одеси

від 26 вересня 2016 року лише з повідомлення Держказначейства України та ознайомлення з матеріалами справи (30 серпня 2017 року).

Відповідно до статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Частиною першою статті 73 ЦПК України 2004 року визначено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (рішення у справах «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року) .

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи наведені заявником підстави поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (рішення ЄСПЛ у справах «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, «Устименко проти України»

від 29 жовтня 2015 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Ураховуючи зазначене, при надходженні до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, суду необхідно надати оцінку доводам, зазначеним у такому клопотанні, зазначити мотиви визнання поважними або відхилення доводів заявника, з`ясувати, чи наведені заявником підстави поновлення строків оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Апеляційний суд наведеного не урахував, постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження за скаргою прокурора на рішення суду першої інстанції, поданою з пропуском строку, не розглянув питання поважності причин неподання апеляційної скарги у встановлений процесуальним законодавством строк та наявності підстав для його поновлення, не прийняв з цього питання відповідного процесуального рішення, а отже відкриття апеляційного провадження після спливу значного періоду часу (майже одного року з дня ухвалення оскаржуваного рішення) без наведення відповідних підстав та обгрунтувань, є порушенням норм процесуального права, що свідчить про обгрунтованість доводів касаційної скарги.

Констатовані порушення норм процесуального права, допущені апеляційним судом, не можуть бути усунуті касаційним судом у інший спосіб, окрім скасування рішень апеляційного суду, постановлених, як на стадії відкриття апеляційного провадження так і розгляду апеляційної скарги по суті, з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до вимог статті 389 ЦПК України ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження не входять до переліку ухвал, що можуть бути переглянуті в касаційному порядку окремо від судового рішення ухваленого по суті розгляду справи, разом з тим скарги на таку ухвалу відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову суду.

Не вирішення судом апеляційної інстанції питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, позбавляє суд касаційної інстанції можливості надати оцінку законності та обгрунтованості висновків суду, як при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження, так і ухваленого за результатами розгляду апеляційної скарги судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження у справі та ухвалив оскаржуване судове рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування ухвали Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року та постанови Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко