ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 січня 2019 року

м. Харків

справа № 645/3497/17

провадження № 22-ц/818/564/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - Харківська міська рада,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

третя особа - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Сілантьєвої Е.Є., -

у с т а н о в и в :

У серпні 2017 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом, мотивуючи який зазначила, 12.12.1964 року на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводського районної ради депутатів від 24.11.1964 року ОСОБА_2 було видано ордер № 1264 на право зайняття кімнати АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер.

Посилаючись на те, що ордер у встановленому законом порядку відповідачу не видавався, за вищевказаною адресою він не зареєстрований, отже займає жиле приміщення без достатніх правових підстав, Харківська міська рада просила на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що після смерті у 1981 році ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 яка знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, користувалася на правах оренди (найму) його мати ОСОБА_3 (племінниця ОСОБА_2.), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Посилаючись на те, що з народження і до теперішнього часу він постійно проживає у спірній квартирі, ОСОБА_1 просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради визнати його основним наймачем квартири шляхом внесення змін до раніше укладеного на підставі ордеру №1264 від 12.12.1964 року між ОСОБА_2 та виконавчим комітетом Червонозаводської районної ради депутатів договору найму (оренди) зазначеного нерухомого майна.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року у задоволенні позову Харківської міської ради відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішенням, яким позов Харківської міської ради задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування скарги зазначив, що ордер на спірну квартиру відповідачу не видавався, місце проживання за адресою цієї квартири у встановленому законом порядку не зареєстровано, ОСОБА_1 має право користування іншим житловим приміщенням, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення та наявність підстав для задоволення зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 12.12.1964 року на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводського районної ради депутатів від 24.11.1964 року ОСОБА_2 було видано ордер № 1264 на право зайняття кімнати АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер.

Як убачається із довідки КП «Жилкомсервіс» від 06.06.2017 року за вищевказаною адресою було зареєстровано місце проживання: ОСОБА_2 з 22.11.1965 року по 18.11.1981 року, його племінниці ОСОБА_3, яка є матір'ю позивача ОСОБА_1, - з 02.09.1981 року по 17.05.2017 року, позивача ОСОБА_1 - з 30.06.2004 року по 12.03.2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову Харківської міської ради та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що останній вселився до спірного житлового приміщення з передбачених законом підстав, а тому не підлягає виселенню в порядку ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

За положеннями ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК).

Як встановлено судовим розглядом, зокрема, на підставі показів свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, мати позивача ОСОБА_3 вселилась до спірного жилого приміщення за згодою наймача ОСОБА_2, постійно проживала у ньому, була зареєстрована з 02.09.2981 року та знята з реєстрації 17.05.2017 року у зв'язку зі смертю.

Встановлено також, що позивач з народження постійно проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, вважаючи квартиру своїм житлом.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Встановивши, що мати позивача ОСОБА_3 вселилась до квартири як член сім'ї наймача ОСОБА_2, у зв'язку з чим набула право користування спірним жилим приміщенням, до якого вселила свого сина, останній постійно проживає з народження (1987 року) у квартирі та вважає своїм житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ч. 3 ст. 116 ЖК України підстав для його виселення та задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять підстав для його скасування.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова