Справа № 463/2524/18 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1548/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Палєй Ю.А., відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Мармаша В.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні горищем, шляхом надання безперешкодного доступу до нього, зобов`язання не чинити перешкод в користуванні горищем та приведення горища до попереднього стану шляхом демонтажу системи опалення, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовами до відповідачки ОСОБА_2 , які судом були об`єднані в одне провадження, та просив усунути перешкоди зі сторони відповідачки в користуванні горищем будинку, що на АДРЕСА_1 шляхом надання безперешкодного доступу до нього, зобов`язавши останню не чинити йому перешкод в користуванні вказаним горищем будинку, а також зобов`язати відповідачку привести горище будинку до попереднього стану шляхом демонтажу встановленої нею системи опалення трубопроводів. Позов мотивує тим, що він є співвласником будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласником іншої частини будинку є відповідачка його сестра ОСОБА_2 Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , складається з двох поверхів та ряду допоміжних приміщень, серед яких горище будинку, що перебуває у спільній власності. Позивач фактично займає перший поверх будинку, а відповідачка - другий. Вхід на горище знаходиться у частині будинку, яким користується відповідачка та яка фактично не допускає його до нього шляхом створення ряду перешкод. Позивач намагався влаштувати вхід на горище із частини будинку, якою користується він, однак відповідачка через звернення до різного роду контролюючих організацій унеможливлює здійснення будь-яких робіт з влаштування входу на горище. Окрім того, відповідачка встановила на горищі систему опалення й трубопроводи, які обслуговують її квартиру, внаслідок чого позивач, проживаючи на першому поверсі, позбавлений можливості використовувати горище будинку для господарських потреб. При цьому рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2013 року у справі № 2/463/135/13 було зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачу у користуванні спірним горищем будинку АДРЕСА_1 . Позивач неодноразово звертався до відповідача, Личаківської районної адміністрації ЛМР із заявами щодо приведення горища до попереднього стану, однак такі були проігноровані.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач оскаржив таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, що призвели до неправильного рішення по суті справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що судом було відмовлено у прийнятті доказів його звернення до правоохоронних органів і в Личаківську районну адміністрацію з приводу чинення відповідачкою перешкод в користуванні спільним горищем.

Суд відмовивши у прийнятті доказів, надав оцінку допитаним у справі свідкам, допит яких він просив відкласти через відсутність його адвоката, однак судом у такому йому було безпідставно відмовлено. Вказані обставини свідчать про неправильне і необ`єктивне отримання доказів, а тому такі не повинні були покладатись в основу ухваленого рішення.

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо демонтажу встановленої відповідачкою системи опалення, суд не застосував положень ст. 358 ЦК України, яка передбачає користування спільною частковою власністю за згодою.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Судом установлено, що батько сторін по справі ОСОБА_3 подарував їм будинок АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 за договором дарування від 18.11.1992 року є власником 33/50 частини цього будинку, з відповідною частиною господарських будівель та споруд. З цього договору вбачається, що сторони домовились, що в користування обдарованої переходить чотири кімнати, кухня, ванна, туалет, три коридори та гараж.

За договором дарування від 07.07.2000 року позивач ОСОБА_1 є власником решти будинку, тобто 17/50 його частин, з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Згідно абзацу 2 пункту 2 цього договору за згодою сторін у власність обдарованого, тобто позивача, переходять приміщення трьох житлових кімнат, кухні, двох коридорів, туалету та ванни.

Із наданих суду першої інстанції пояснень сторін вбачається, що згідно договорів дарування до позивача у власність фактично перейшов перший поверх будинку, а до відповідачки другий. Вхід у спірне горище знаходиться у частині будинку, яким користується відповідачка.

Згідно вищевказаних договорів дарування горище у будь-чию власність не передавалось, порядок користування таким не визначався.

Не визначався порядок користування горищем і в подальшому між учасниками справи.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач як на підставу позовних вимог вказував на те, що він намагався влаштувати вхід на горище із частини будинку, якою користується він, однак відповідачка через звернення до різного роду контролюючих організацій унеможливлює здійснення будь-яких робіт з влаштування входу на горище. Крім того, відповідачка встановила на горищі систему опалення й трубопроводи, які обслуговують її квартиру, внаслідок чого позивач, проживаючи на першому поверсі, позбавлений можливості використовувати горище будинку для господарських потреб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема вказав на те, що позивачем жодних доказів чинення перешкод відповідачкою після виконання зазначеного судового рішення, суду не надано. Подані позивачем докази факту звернень позивача до Личаківської районної адміністрації ЛМР чи Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області, судом оцінені як неналежні та недопустимі, оскільки за результатами розгляду звернень не були встановлені факти чинення позивачу перешкод у користуванні горищем. Щодо демонтажу на горищі системи опалення, суд виходив з того, що така зі слів відповідачки була облаштована ще її батьком, а докази на спростування цього позивачем суду не надані.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За приписами ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту (стаття 16 ЦК України).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Власник порушеного права може скористатися способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, серед інших, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Однією із основних засад цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до вимог ч. ч. 1- 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК суд приймає до уваги належні, допустимі, достовірні та достатні докази.

Встановлено, що будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності з конкретно визначеними приміщеннями у частці кожного. Приміщення горища сторонам за договорами дарування не передавалось, порядок користування таким між сторонами не визначався.

Докази про те, коли, ким і у якій частині горища облаштовано систему опалення в матеріалах справи відсутні, як відсутні і докази того, що система опалення та трубопроводу для обслуговування частини будинку, що належить відповідачці, облаштовувались після укладення договору дарування на її користь.

А відтак, позивачем не наведено доводів та доказів, з яких вбачалося б, в чому саме полягає у спірних правовідносинах порушення його цивільних прав чи охоронюваних законом інтересів в межах його правового статусу співвласника у спільній частковій власності, якому не надавалась у володіння та користування та частина горища в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності у будинку і порядок користування горищем між сторонами не визначався. Отже, обраний позивачем спосіб захисту, хоч і передбачений законодавством, однак за наведеного вище не є ефективним.

Окрім цього, встановлено, що між сторонами вже тривалий час існують спори щодо користування належним їм на праві спільної часткової власності будинком. Проте, позивачем по справі в межах даної цивільної справи про усунення перешкод та зобов`язання до вчинення дій не надано суду належних та допустимих доказів існування перешкод у доступі до горища.

Сам факт існування на горищі облаштованої системи опалення, який не заперечується сторонами, не є доказом створення відповідачкою таких перешкод. Допитані судом свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пояснили, що позивач фактично не проживає за спірною адресою, а коли приїжджає, то жодні перешкоди йому не чиняться. При цьому вони були очевидцями одного з випадків, коли позивач безпідставно заявляв, що його не впускають на горище. Коли ж відповідач запросила їх засвідчити неправдивість цих тверджень, позивач відмовився проходити на горище будинку.

Докази на спростування таких пояснень свідків суду не надані, а за наявності триваючого конфлікту між сторонами судом першої інстанції таким надано вірну оцінку.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі постановити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 року у справі № 522/17487/16-ц.

На підтвердження своїх позовних вимог, зокрема і щодо демонтажу системи опалення, та на спростування у цій частині пояснень відповідачки про те, що система опалення облаштована на горищі ще їхнім батьком і нове опалення нею не встановлювалось, позивачем будь-яких належних та допустимих доказів суду не надано.

Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

А відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 20 березня 2019 року - без змін.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.