Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 643/19240/13-ц

провадження № 61-12942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С., від 26 квітня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 20, відповідно до якого останній отримав від банку кредит у розмірі 2 644 000, 00 доларів США, зі строком повернення до 25 грудня 2012 року, та сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, встановлених в кредитному договорі. На забезпечення виконання умов кредитного договору 26 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 2. Пунктами 1.2, 1.3 договору поруки передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором по кредитному договору. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань в повному обсязі. З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань перед банком між банком та іпотекодавцями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки 16/08-Б від 09 червня 2008 року, за яким предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок літ. В-5, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 285,6 кв. м (у житловому будинку розташовано 123 квартири). З дозволу банку квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , НОМЕР_1 вказаного житлового будинку було виведено із іпотеки та відчужено. Відомості про іпотеку внесені до державного реєстру іпотек, реєстраційний № 7356523, що підтверджено витягом з державного реєстру іпотек № 19045058 від 09 червня 2008 року. На відчуження предмету іпотеки накладено заборону, реєстраційний № 7356237, що підтверджено витягом про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 19044890 від 09 червня 2008 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року на користь банку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість по кредитному договору у розмірі 1 664 543, 02 грн та 2 630 252, 33 долари США. Вказане рішення суду боржниками не виконано. Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки, укладений 09 червня 2008 року, визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з державного реєстру іпотек. У період чинності зазначеного судового рішення було двічі відчужено квартиру АДРЕСА_4 м . Харкові : вперше - на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та вдруге на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності. 04 квітня 2012 року Апеляційний суд Харківської області скасував заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором, банк просив суд на підставі статей 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_5 .

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2014 року, ПАТ «Укргазбанк» у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2015 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час повторного розгляду справи ПАТ «Укргазбанк» уточнило позовні вимоги та остаточно просило у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_2 у розмірі 3 664 801, 99 долар США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 2 382 796, 72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах у розмірі 1 282 005, 27 доларів США та 23 800 945, 13 грн пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16 956 872, 78 грн, пені за прострочку погашення процентів у сумі 6 884 072, 35 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_5 , що є частиною вказаного житлового будинку та яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Московського районного суду м. Харква від 29 жовтня 2010 року. Реалізацію предмета іпотеки провести шляхом надання ПАТ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 454 400, 00 грн, з наданням АБ «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, зокрема права отримання в Московському районному суді м. Харкова рішення від 29 жовтня 2010 року, яким встановлено право власності та винесено рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова, у складі судді Букреєвої І. А., від 14 грудня 2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Укргазбанк». У рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_2 у розмірі 3 664 801, 99 долар США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 2 382 796, 72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах у розмірі 1 282 005, 27 доларів США та 23 800 945, 13 грн пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16 956 872, 78 грн, пені за прострочку погашення процентів у сумі 6 884 072, 35 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_6 , що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року по справі № 2-17599/10 про встановлення права власності та державної реєстрації. Реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_6 , що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та яка належить на праві власності ОСОБА_1 , вирішено провести шляхом надання ПАТ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 454 400, 00 грн, з наданням ПАТ «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, у тому числі права отримання в Московському районному суді м. Харкова рішення від 29 жовтня 2010 року по справі № 2-17599/10 про встановлення права власності та державної реєстрації, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира є частиною предмета іпотеки за договором іпотеки №16/08-Б; іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису у Державний реєстр іпотек, оскільки ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності договору іпотеки; на момент укладення іпотечного договору банк та іпотекодавець не могли визначити окремі квартири в якості предмету договору, оскільки квартири не були виділені в натурі, не було оформлено майнові права на них, а тому в іпотеку передавався весь житловий будинок (включаючи усі 123 квартири, з яких він складався), та приналежності без деталізації та опису кожної окремої квартири; пізніше квартира АДРЕСА_7 , що належить відповідачці на праві власності, стала самостійний об`єктом нерухомого майна, не змінивши при цьому статусу за договором іпотеки; у розумінні статті 5 Закону України «Про іпотеку» на момент укладання договору іпотеки спірна квартира була складовою частиною предмету іпотеки, а після її виділення в натурі стала самостійним предметом іпотеки, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок та договорами купівлі-продажу і дарування квартири; пунктом 6.6 договору іпотеки № 16/08-Б передбачено право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку»; внаслідок невиконання ОСОБА_2 кредитних зобов`язань у банку виникло право звернення стягнення на спірну квартиру, як предмет іпотеки; відповідно до звіту про оцінку предмету іпотеки, виготовленого 16 березня 2016 року суб`єктом оціночної діяльності, вартість спірної квартири складає 454 400, 00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 квітня 2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ПАТ «Укргазбанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовні вимоги банку до задоволення не підлягають, оскільки позивач просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_5 , який є предметом іпотеки за договором № 16/08-Б. Вказаним договором № 16/08-Б предметом іпотеки було визначено не окремі квартири, а будинок АДРЕСА_1 загалом (який складається зі 123 квартир). При цьому договором №16/08-Б було визначено вартість предмету іпотеки - житлового будинку в цілому у розмірі 17 070 000, 00 грн (пункт 2.2 договору іпотеки). За погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки було виключено 26 квартир, розташованих у будинку АДРЕСА_1 , при цьому попередня вартість предмета іпотеки не змінювалась. Отже, така вартість визначена з тим розрахунком, що предмет іпотеки містить 123 квартири. Відомостей про укладання додаткового договору до договору іпотеки матеріали справи не містять. Отже, спірна квартира на час укладення договору № 16/08-Б була невідокремленою складовою частиною предмета іпотеки, і наразі немає правових підстав вважати, що ця квартира стала самостійним предметом іпотеки.

Договір іпотеки, копія якого наявна у матеріалах справи, передбачає право банку звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки (пункт 6.1 договору іпотеки) та не містить процедури звернення стягнення на квартиру, як складову частину предмета іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У травні 2017 року ПАТ «Укргазбанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 квітня 2017 року та залишити в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що той факт, що спірна квартира дійсно обтяжена іпотекою, оскільки є складовою частиною багатоквартирного будинку, який виступає предметом іпотеки, сторонами не заперечувалося. Апеляційним судом було проігноровано положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», не враховано того факту, що договір іпотеки є дійсним і таким рішенням апеляційного суду грубо порушуються права банку. Апеляційним судом неправильно зазначено, що у позивача відсутні підстави для звернення стягнення на квартиру, яка перейшла у власність іншого власника, але залишилась предметом іпотеки. Заявник вважає, що спірна квартира при передачі будинку в іпотеку входила до складу іпотечного майна і на неї може бути звернуто стягнення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2018 року справу за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 грудня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 20, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 2 644 000, 00 доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2012 року й сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, установлених кредитним договором, зі строком дії такого договору - до 26 грудня 2013 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 1 664 543, 02 грн та 2 630 252, 33 долари США, яка за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року була стягнута з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 на користь банку.

За заявою банку були відкриті виконавчі провадження на виконання вказаного судового рішення. Проте зазначене рішення суду залишається невиконаним.

Оскільки кредитор продовжував нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені, розмір заборгованості за кредитним договором станом на березень 2016 року розрахований у сумі 3 664 801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 2 382 796, 72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах у розмірі 1 282 005, 27 доларів США та 23 800 945, 13 грн пені.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань перед банком, 09 червня 2008 року між банком, з однієї сторони, і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншої сторони, було укладено договір іпотеки № 16/08-Б.

Відповідно до пункту 2.1.1 цього договору предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок літ «В-5», загальною площею 6 422, 9 кв. м, житловою площею 2 285, 6 кв. м, усього на 123 квартири, серед яких є спірна квартира.

Відомості про іпотеку нотаріусом внесено до Державного реєстру іпотек (реєстраційний № 7356523 від 09 червня 2008 року), на відчуження нерухомого майна накладено заборону.

Пунктом 3.2.8 указаного вище кредитного договору передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим договором, відшкодування заборгованості здійснюється банком, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки.

Пунктом 3.1.6 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до пункту 6.6 договору іпотеки № 16/08-Б, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному договору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки в повному обсязі.

Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або цього договору), має надіслати іпотекодавцям (позичальнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Пунктом 6.8 договору іпотеки сторони погодили, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інакше не передбачено рішення суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження та з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки від 09 червня 2008 року визнано недійсним, виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року зазначене вище заочне судове рішення було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмету іпотеки поновлено, що підтверджено витягом з Державного реєстру іпотек № 36009183 від 14 травня 2012 року, реєстраційний номер 12489264. Відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна також поновлено, що підтверджено витягом від 14 травня 2012 року № 36008860, реєстраційний номер 12488862.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі статтею 379 Цивільного кодексу України житлом визначається житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло як об`єкт права власності повинен відповідати певним критеріям: 1) це має бути приміщення; 2) вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.

ЦК України визначає, зокрема, такі об`єкти права власності, які можуть розглядатися як житло: житловий будинок (стаття 380 ЦК України), садиба (стаття 381 ЦК України) та квартира (стаття 382 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою визнається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Чинне законодавство, зокрема ЦК України, Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б визначали особливості іпотеки багатоквартирного житлового будинку чи квартир у ньому.

У разі передачі в іпотеку багатоквартирного житлового будинку в цілому, а не окремої квартири у ньому, таке житлове приміщення як квартира, як і інші нежитлові та допоміжні приміщення, що знаходяться у ньому, не можна вважати відокремленими предметами іпотеки, на які може бути звернуто стягнення, як на самостійні об`єкти нерухомого майна.

У відповідності до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки квартира у багатоквартирному житловому будинку не була самостійним предметом іпотеки, тому позивач не вправі реалізувати свої права іпотекодержателя шляхом примусового звернення стягнення на неї у встановленому законом порядку незалежно від інших квартир у багатоквартирному житловому будинку, бо таке житлове приміщення як окрема частина об`єкта нерухомого майна не було самостійним предметом іпотеки, а є лише частиною багатоквартирного будинку, який є предметом іпотеки.

За викладених обставин неможливо звернути стягнення на квартиру як на частину об`єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки) в разі визначення предметом іпотеки за договором іпотеки будинку у цілому, а не окремих квартир.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палата від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року у справі № 643/10533/13-ц (провадження № 61?12911св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 643/9788/13-ц (провадження № 61?35784св18).

За відсутності підтверджень введення в експлуатацію на момент передачі в іпотеку багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; співвідношення предмета іпотеки (будинку) з його частиною (квартирою) і вартості предмета іпотеки з вартістю спірної квартири; передбачення укладеним між сторонами договором, а також законодавством правових підстав, процедури та порядку звернення стягнення в примусовому порядку на квартиру шляхом її продажу від імені іпотекодержателя як складову частину предмета іпотеки - багатоквартирного житлового будинку, спірне житлове приміщення не може мати ознаки самостійного об`єкту іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов загалом обґрунтованого висновку про те, що чинним законодавством не передбачено правових підстав, процедури та порядку звернення стягнення на квартиру як складову частину предмета іпотеки - багатоквартирного житлового будинку, у зв`язку із чим правильно визначив, що спірне житлове приміщення не є окремим самостійним об`єктом іпотеки, у зв`язку із чим позовні вимоги про звернення стягнення на спірну квартиру у позасудовий спосіб шляхом її продажу від імені іпотекодержателя до задоволення не підлягають.

Ці та інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович