ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8157/19 Справа № 185/7388/18 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на квартиру за набувальною давністю (а.с. 2-6).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33 кв.м, з яких житлова площа складає 17,4 кв.м. Заповіту ОСОБА_3 не залишив. Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , отримала його рідна сестра відповідачка ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_2 отримала незаконно, оскільки вона ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 1984 р. по 1995 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. В квітні 1990 р. ОСОБА_3 отримав службову квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю, яка складалася з двох осіб, а саме на ОСОБА_3 та на неї його дружину на той час ОСОБА_4 . На момент їхнього вселення у квартиру вона відносилась до квартир державного житлового фонду та перебувала на балансі Павлоградської міської Ради народних депутатів. Після розподілення квартир державного житлового фонду у 1991 р. вищезазначена квартира перейшла до нового власника ВАТ «Павлоградська будівельно - монтажна фірма «Домобудівник», яке 21.10.1998 р. продало квартиру за 1 гривну наймачу ОСОБА_5 , не перевіривши, що у даній квартирі фактично після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 зареєстрована та постійно проживає вона. Після розірвання шлюбу вони продовжували з ОСОБА_3 проживати однією сім`єю у спірній квартирі. У 2003 р. її колишній чоловік виїхав у місто Червоноград Львівської області до своєї матері та сестри - відповідачки ОСОБА_2 , яка працювала у Польщі за наймом, і допомагав матері доглядати дітей сестри. До 2004 р. вона постійно листувалася з ОСОБА_3 та просила його переоформити на неї половину спірної квартири, яку він незаконно, приховавши факт її проживання та реєстрації в ній приватизував за собою, крім того за спірною квартирою тягнулися великі борги за комунальні послуги, накопичені в період з 1993 р. по 2000 р., і комунальні підприємства відмовлялися укладати із нею договори реструктуризації заборгованості. ОСОБА_3 обіцяв приїхати до Павлограда, як випаде перша можливість та будуть кошти на проїзд і переоформити на неї всю квартиру за умови, що вона візьме на себе погашення усіх боргів по комунальним платежам. З метою переоформлення на неї договорів з комунальними підприємствами ОСОБА_3 надіслав відповідну заяву, на підставі якої в період з 2004 р. по 2005 р. вона від свого імені уклала договори з комунальними підприємствами на реструктуризацію заборгованості по комунальним послугам і сама особисто їх сплатила. На даний час заборгованості по сплаті комунальних платежів вона не має. У 2016 р. за адресою нашого будинку було створене ОСББ, членом якого являється вона, у цьому ж році вона за свій рахунок зробила у квартирі капітальний ремонт, а саме повністю замінила всі труби, сантехніку, вікна, двері, газову плиту, утеплила стіни та поли житлової кімнати, переклеїла обої. З 2003 р. та до самої смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) її колишній чоловік ОСОБА_3 жодного разу ні в усному порядку, ні письмово не звертався до неї з вимогою повернути йому Спірну квартиру. Відповідачка ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона діє в інтересах свого брата ОСОБА_3 , у 2007 р. вперше звернулася до неї з позовом про виселення із спірної квартири. В процесі розгляду справи їй стало відомо, що рішенням Червоноградського міського суду Львовської області від 24.11.2005р. ОСОБА_3 був визнаний недієздатним, а ОСОБА_2 визнана його опікуном. За таких обставин вона звертається до суду з дійсним позовом про визнання за нею ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, так як з 26.04.1990 р. по теперішній час вона безперервно, офіційно проживає та зареєстрована у даній квартирі, з 1995 р. по теперішній час відкрито, від свого імені та в своїх особистих інтересах укладає договори про надання комунальних послуг за адресою даної квартири, заборгованості по сплаті комунальних послуг вона не має.

Просила суд визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.02.2018 року державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Зайцем М.В. Кірносовій ОСОБА_6 , реєстраційний номер 1-99, у спадковій справі № 265/2017 недійсним та визнати за ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,00 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 114, 116-120/.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини, які мають значення для справи, у зв`язку з чим прийшов до невірних висновків /а.с. 128-133/.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу (а.с. 147-148).

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог прийшов до висновків, що гр. ОСОБА_3 є повноправним власником нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , оскільки набув це право у встановлений законом спосіб, через вчинення правочину (договір купівлі-продажу), де дата вчинення правочину 21.10.1998 року, а тобто близько 3 років не перебуваючи у шлюбних відносинах з гр. ОСОБА_1 , що виключає її право на 1/2 частину спільно нажитого майна в період спільного шлюбу з гр. ОСОБА_3 відповідно до норм СК України.

Свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.02.2018 року після смерті гр. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане гр. ОСОБА_2 , відповідно до норм чинного законодавства України, а тобто у відповідності до ст. 1262 ЦК України, оскільки гр. ОСОБА_2 є рідною сестрою та опікуном гр. ОСОБА_3 , окрім цього, у відповідності до ст. 1268 ЦК України, оскільки гр. ОСОБА_2 постійно проживала зі спадкодавцем за спільною адресою до моменту смерті спадкодавця, що не спростовується сторонами, та підтверджується матеріалами справи.

Також, суд критично поставився до позовної вимоги, про визнання за ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки відповідно до норм ст. 344, 387, 388 ЦК України, гр. ОСОБА_1 , повинна була добросовісно заволодіти (укладення правочинів направлених на володіння, розпорядження, користування майном в своїх інтересах а не в інтересах володільця) чужим майном(квартира, яка належить гр. ОСОБА_3 ) і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, оскільки гр. ОСОБА_1 не надала доказів заволодіння або володіння вищезазначеним чужим майном, а лише підтвердила, що вона користувалася правом наданим їй володільцем нерухомого майна на користування ним, шляхом проживання та оплати комунальних послуг, які вона для свого проживання й використовувала, а також не надала доказів того, що вона робила ремонт у цій квартирі за свої кошти, та в якому об`ємі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що гр. ОСОБА_1 перебувала у шлюбних відносинах з гр. ОСОБА_3 в період з 1984 р. по 1995 р. У квітні 1990 року гр. ОСОБА_3 отримав службову квартиру АДРЕСА_1 на себе та гр. ОСОБА_1 Квартира, на момент вселення, відносилася до квартир державного житлового фонду та перебувала на балансі Павлоградської міської ради, а потім гр. ОСОБА_3 , як наймач вселив гр. ОСОБА_1 в квартиру в якості члена сім`ї, а у 1995 році шлюб між гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 був розірваний, що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2010 року, яке набрало законної сили 11.04.2010 року (арк.с.8-9).

Після розподілення квартир державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 перейшла до нового власника ВАТ «Павлоградська будівельно - монтажна фірма «Домобудівник», що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2010 року, яке набрало законної сили 11.04.2010 року (арк.с.8-9).

Судом також встановлено, що гр. ОСОБА_3 з 2003 р. виїхав у місто Червоноград Львівської області до своєї матері та сестри - відповідачки ОСОБА_2 та проживав там аж до самої смерті, що підтверджується позовом, відзивом на позов.

Гр. ОСОБА_3 визнано недієздатним та призначено йому опікуна гр. ОСОБА_2 , що підтверджується копією рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24.11.2005 року (арк.с.83).

Гр. ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , яке він купив 21.10.1998 року на Павлоградській товарній біржі у ВАТ «Павлоградська будівельно - монтажна фірма «Домобудівник» на підставі Договору купівлі-продажу №10/24ф-НД від 21.10.1998 року, що підтверджується копіями рішень Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.08.2006 року(арк.с.84) та від 25.12.2007 року (арк.с.85-87).

Гр. ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з квітня 1990 року по дату подання цього позову, та платить за комунальні послуги надані за цією квартирою, що й не оспорюється сторонами, та підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_2 , в інтересах гр. ОСОБА_3 , неодноразово зверталася до судів з позовами про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою до гр. ОСОБА_1 у 2007 році, та у 2008 році, де суди відмовляли у задоволенні позову, оскільки остання постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 , як бивший член сім`ї, відповідно до норм ЖК України, що підтверджується копіями рішень Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2010 року (арк.с.8-9) та від 25.12.2007 року (арк.с.85-87).

Гр. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2018 року (арк.с.7) та й не оспорюється сторонами.

Гр. ОСОБА_2 з 19 лютого 2018 року на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2018 року(арк.с.7), копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 114432609 від 19.02.2018 року, відповідно до якого вищезазначене житлове приміщення належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_2 у розмірі частки «1/1» (арк.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ст. 344 ЦК України, 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 388 ЦК України, 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках..

Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що ОСОБА_3 є повноправним власником спірного майна, оскільки набув його відповідно до чинного законодавства, через вчинення правочину, при цьому не перебуваючи у шлюбі з позивачем, що виключає її право на частину спільно нажитого майна в період шлюбу, таким чином, вона достовірно знала про відсутність підстав для набуття цієї квартири у власність, а тому не можна вважати володіння позивачем квартирою добросовісним. Також, судом встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом видане відповідачу у відповідності до чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірної квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров