ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5951/19

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1432/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Спільне підприємство «НОВАРКА»,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спільного підприємства «НОВАРКА» про стягнення середньої заробітної плати,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту судового рішення 20 вересня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до СП «НОВАРКА», в якому просила стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за три місяці з дня закінчення трудового договору в сумі 39 939,48 грн.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що строк дії її трудового договору з відповідачем закінчився 30 листопада 2018 року, і вона була звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Проте підприємство не виконало свого обов`язку, передбаченого ст. 184 КЗпП України, щодо її обов`язкового працевлаштування як одинокої матері, що має дитину віком до чотирнадцяти років, і не виплатило їй у подальшому середню заробітну плату за три місяця.

Рішенням від 18 вересня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ОСОБА_1 до СП «НОВАРКА» про стягнення середньої заробітної плати відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно встановив статус позивача як одинокої матері, оскільки остання є одинокою матір`ю за наявності дитини віком до 14 років.

Скаржник зазначає, що висновок суду не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 184 КЗпП України, за якими у випадку звільнення одинокої матері за наявності дитини віком до 14 років у зв`язку із закінченням строку трудового договору здійснюється обов`язкове її працевлаштування, на період якого за такою особою зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Указує, що звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору не належить до звільнення з ініціативи власника, отже, головною умовою можливості такого звільнення є імперативна вимога відносно обов`язкового працевлаштування із збереженням середньої зарплати впродовж трьох місяців з дня закінчення контракту. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається.

Звертає увагу, що порушення її трудових прав роботодавцем підтвердило й Головне управління Держпраці у Київській області, про що зазначено у надісланих на її адресу листах. Крім того, звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України без обов`язкового працевлаштування допускається лише у випадку письмової відмови працівника від запропонованої йому роботи без поважних причин.

Наголошує на тому, що відповідач не надав, а районний суд не витребував доказів щодо пропозиції з працевлаштування або ж її письмової відмови від запропонованої роботи на своєму підприємстві, у той час як вона письмово зверталася до керівництва з приводу працевлаштування після її звільнення.

Зазначає, що на її заяву про виплату їй середнього заробітку за три місяця з дня закінчення трудового договору відповідач відмовив з посиланням на те, що з питанням працевлаштування після звільнення вона не зверталась.

У наданому відзиві сторона відповідача, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що позивачем у позові не вказано жодних підстав для стягнення заробітної плати за три місяця.

Представник відповідача зазначає, що після закінчення строку трудового договору ОСОБА_1 особисто написала заяву про звільнення з роботи у зв`язку із закінченням строку договору, підписала обхідний лист та надала довіреність на отримання її трудової книжки іншою особою. Виданий після цього наказ про припинення трудового договору позивач вважала законним, оскільки не оскаржувала його, незважаючи на те, що не була працевлаштована. 10 грудня 2018 року позивач була взята на облік у центр зайнятості і з цього часу отримує виплату по безробіттю. Наведені дії ОСОБА_1 свідчать про відсутність у останньої бажання продовжувати дію контракту або подальшу співпрацю.

Указує, що позивачем було проігноровано роз`яснення Головного управління Держпраці у Київській області про необхідність її звернення до роботодавця з питанням працевлаштування. Всупереч цьому вона звернулась до відповідача із заявою про виплату заробітної плати за три місяця, а не про працевлаштування.

Звертає увагу на той факт, що звільнення позивача було повністю законним, і вимоги ст. 184 КЗпП України не передбачають виплати заробітної плати без вирішення питання про працевлаштування. У даній справі працевлаштування не починалось, оскільки працівник не мав бажання працювати у подальшому на даному підприємстві, отже і позовною вимогою у даному випадку повинно бути виконання підприємством зобов`язання по працевлаштуванню, а не про стягнення середньої заробітної плати.

Заслухавши суддюдоповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що трудові відносини між сторонами припинені, і позовних вимог до відповідача про зобов`язання її працевлаштувати позивач не заявляла, з 10 грудня 2018 року вона здобула статус безробітної і отримує відповідну допомогу у Чернігівському міському центрі зайнятості.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

У справі встановлено, що згідно з довідкою відділу РАЦС Святошинського районного управління юстиції м. Києва Огієнко О.М. є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька дитини ОСОБА_3 записані за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 14).

13 лютого 2013 року між ВІНСІ Конструксьон ОСОБА_4 Проже ОСОБА_5 і Буйг Траво Пюблік (разом СП «НОВАРКА») та ОСОБА_1 був укладений строковий трудовий договір № 1507, згідно з умовами якого роботодавець прийняв працівника на роботу до адміністративно-фінансового відділу на посаду інспектора з кадрів. Договір укладено до 31 грудня 2013 року (а.с. 5-9).

У подальшому термін дії наведеного вище договору неодноразово продовжувався шляхом укладення додаткових угод. Так, останньою додатковою угодою № 4 від 29 серпня 2018 року сторони внесли зміни у трудовий договір № 1507 від 13 лютого 2013 року, а саме, за п. 2.2 якого трудовий договір вважався укладеним до 30 листопада 2018 року (а.с. 10).

Наказом № 227 від 30 листопада 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з 30 листопада 2018 року з посади менеджера персоналу за закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується внесеним до трудової книжки відповідним записом про звільнення (а.с. 12).

16 травня 2019 року позивач звернулась до директора проекту СП «НОВАРКА» із заявою, в якій, посилаючись на ч. 3 ст. 184 КЗпП України, просила виплатити їй середню заробітну плату за три місяця (а.с. 18).

Відповіддю від 21 травня 2019 року керівництво СП «НОВАРКА» повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати їй середньої заробітної плати за три місяця, указавши на те, що після закінчення строку дії трудового договору вона ні усно, ні письмово не заявляла свого волевиявлення працювати в компанії. Також було звернуто увагу на те, що з моменту закінчення строку дії трудового договору 30 листопада 2018 року станом на день подачі даної заяви минуло більше ніж п`ять місяців (а.с. 19).

Згідно з довідкою СП «НОВАРКА» від 05 липня 2019 року ОСОБА_1 отримала у вересні-жовтні 2018 року сукупний дохід у розмірі 21554,69 грн, та її середньодобова заробітна плата становить 633,96 грн (а.с. 34).

Як свідчить запис у трудовій книжці позивача (а.с. 12), 10 грудня 2018 року їй розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до п. 1 ст. 2 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

З довідки управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 27 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстрована її дочка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Звернувшись до суду з вимогою про стягнення середньої заробітної плати за три місяці з дня закінчення трудового договору у сумі 39 939,48 грн, ОСОБА_1 указувала про порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України щодо її обов`язкового працевлаштування, оскільки вона є одинокою матір`ю, яка має дитину віком до чотирнадцяти років.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.п. 2, 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За приписами ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років ч. 6 чт. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Звільнення жінок, зазначених у ч. 3 ст. 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має особливості. Таке звільнення можливе, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку також не допускається.

Тобто звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Таким чином ч. 3 ст. 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, одинокої матері та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення на її користь середньої заробітної плати за три місяця з дня закінчення трудового договору.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції указав, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи 30 листопада 2018 року, після цього на роботу до СП «НОВАРКА» не приймалась і трудових відносин з останнім не мала, позовних вимог до роботодавця про зобов`язання її працевлаштування не пред`являла.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що хоча роботодавець і не виконав обов`язок, передбачений ч. 3 ст. 184 КЗпП України, по працевлаштуванню ОСОБА_1 , остання такої вимоги до відповідача в ході розгляду даної справи не заявляє.

Стороною відповідача, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і у поданому відзиві на апеляційну скаргу зазначалось, що позивачем жодного разу ні в усній, ні у письмовій формі не виказувалось волевиявлення працювати в компанії після закінчення строку дії трудового договору. Головним управлінням Держпраці у Київській області позивачу двічі листами (а.с. 16, 17) роз`яснювалось право звернутись до суду із вимогою про виконання підприємством зобов`язання по її працевлаштуванню і, як наслідок, збереження за нею середнього заробітку на період працевлаштування, але не більше, ніж за три місяці.

Тобто збереження за особою середнього заробітку не більше, ніж за три місяці, а отже і його стягнення, можливе лише за умови її працевлаштування (в тому числі за рішенням суду), яке зобов`язаний здійснити відповідач на своєму або іншому підприємстві, оскільки трудовий договір між сторонами припинився.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 обрала інший спосіб працевлаштування, звернувшись до Чернігівського міського центру зайнятості, де отримує допомогу по безробіттю, тобто обов`язок по працевлаштуванню позивач переклала на державу, а не на відповідача.

Апеляційний суд при вирішенні спору відхиляє доводи апеляційної скарги про незаконність звільнення позивача, оскільки поновити її на посаді або зобов`язати відповідача її працевлаштувати ОСОБА_1 не просить, а стягнення коштів (середнього заробітку) за відсутності між сторонами на час вирішення спору жодних правовідносин не ґрунтується на нормах трудового законодавства. Доданий до апеляційної скарги позивачем лист (а.с. 52-53), на думку колегії суддів, свідчить лише про наміри ОСОБА_1 працевлаштуватись у відповідача, проте в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач ці наміри у будь-який спосіб реалізувала.

Таким чином, колегія суддів вважає викладені позивачем в апеляційній скарзі мотиви незгоди з рішенням суду першої інстанції невірним та довільним тлумаченням скаржником положень матеріальних норм.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2019 року.

Головуюча: Судді: