ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Херсон

справа № 666/2571/15-ц

провадження № 22-ц/819/91/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 29 жовтня 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, Виконавчий комітет Херсонської міської ради, про виселення, у м. Херсоні ради, Виконавчий комітет Херсонської міської ради, про виселення,

встановив:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, Виконавчий комітет Херсонської міської ради, про виселення, зазначаючи, що 02 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_8 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 20 000 доларів США строком до 02 квітня 2013 року.

ОСОБА_8 зобов'язався повернути кредит та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом у порядку та строки, встановлені договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, згідно умов якого остання передала в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_8 умов кредитного договору, рішенням суду від 02 листопада 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу банком зазначеного житлового будинку.

Посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення відповідачів із будинку, які у встановлений банком строк добровільно його не звільнили, а їх реєстрація за адресою предмета іпотеки здійснена без згоди іпотекодержателя, що є порушенням умов договору, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просив суд виселити із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням суду від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційний скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо наявності підстав для надання відповідачам іншого житла як без з'ясування наявності такого житла у місті Херсоні, так і наявності у відповідачів іншого житла на праві власності.

Судом не було враховано правовий статус переданого в іпотеку майна та помилково застосовано норми матеріального права, що не регулюють питання виселення осіб з житлового фонду, що перебуває у приватній власності, а норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин не містять обмежень щодо розпорядження власниками житлом, яке є їх власністю, а також щодо їх виселення у разі звернення стягнення на це житло внаслідок невиконання забезпеченого ним грошового зобов'язання

Крім того, зазначив, що частиною 2 статті 109 ЖК України, на підставі якої судом відмовлено у задоволенні позову, на кредитора не покладено обов'язку надання за власний рахунок житла боржнику, який підлягає виселенню з предмета іпотеки.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_7, хоча і є предметом іпотеки за укладеним нею з позивачем договором, однак придбаний не за рахунок кредитних коштів, а тому відповідачі згідно зі статтею 109 ЖК України можуть бути виселеними з нього лише з наданням іншого житлового приміщення.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що 02 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання ОСОБА_8 зобов'язань за укладеним з ПАТ Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ Комерційний банк «Приватбанк», договором кредиту, між банком та ОСОБА_7 був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

Зазначений будинок придбаний ОСОБА_7 не за рахунок кредитних коштів та належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським А.А. 29.05.2001 року за р.№2597. Право власності ОСОБА_7 на будинок зареєстровано в установленому законом порядку.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 02.11.2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним банком із ОСОБА_8 02.04.2008 року, звернено стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за наведеною вище адресою, шляхом продажу предмета іпотеки банком з початковою ціною 715 171грн.

До цього часу рішення суду апеляційної інстанції не виконано, а відповідачі, як члени сім'і власника, зареєстровані та проживають у наведеному будинку і письмову вимогу банку від 02.03.2015 року про їх добровільне виселення не виконують.

Згідно із частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У постанові, ухваленій 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15 Верховний Суд України виклав правову позицію щодо застосування положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, згідно із якою в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

За змістом зазначених норм права особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і який придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положеннями частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Велика Палата Верховного Суду наразі не відступила від наведеного правового висновку Верховного Суду України, тому він відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Таким чином, оскільки житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, який ОСОБА_7 був переданий в іпотеку, придбаний нею не за рахунок кредитних коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виселення відповідачів, які є членами сім'ї власника, допускається лише з наданням іншого постійного жилого приміщення, яке повинно бути зазначене в рішенні суду.

Враховуючи, що позивач заявив вимогу про виселення, не зазначивши постійного жилого приміщення, що надається особам, яких виселяють, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні такої вимоги.

Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, посилання скаржника на те, що положеннями статті 114 ЖК УРСР, яка регулює питання виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення, не передбачено надання іншого жилого приміщення категорії громадян, до якої відносяться відповідачі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наведений у зазначеній нормі права перелік осіб не є вичерпним, а статтею 115 ЖК УРСР визначено, що законодавством може бути передбачено й інші випадки виселення громадян з наданням іншого жилого приміщення.

Та обставина, що право та обов'язок банку надавати житло у разі виселення з предмета іпотеки не передбачено діючим в Україні законодавством, зважаючи на встановлені нормами процесуального права принципи щодо диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін, не звільняє банк як позивача від обов'язку доводити обставини, що мають значення для справи та подавати докази на підтвердження цих обставин.

Відповідно до вимог частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, а позивач, обравши такий спосіб захисту свого порушеного права, як виселення із житлового приміщення, що є предметом іпотеки, однак не було придбано іпотекодавцем за рахунок кредитних коштів, у позовній заяві повинен був навести житлове приміщення, яке має бути надане відповідачам одночасно з виселенням. Відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, як уже зазначалося судами, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано правового статусу переданого в іпотеку майна, із якого підлягають виселенню відповідачі і яке відноситься до приватного, а не державного чи громадського,житлового фонду, висновки суду у спірних правовідносинах не спростовують, оскільки стаття 109 ЖК УРСР регулює, серед іншого, питання щодо виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, які були передані в іпотеку, а такими можуть бути житлові приміщення лише приватного житлового фонду.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України , суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова