Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2019 р.

м. Київ

справа № 755/15522/19

провадження № 2/755/6027/19

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_6 ,

представник відповідача - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 , звертаючись з позовом до суду, просить встановити факт проживання позивача та відповідача ОСОБА_4 у період з 01 серпня 2009 року до 07 липня 2015 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 ; здійснити поділ майна подружжя та визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а за відповідачем право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позивач мотивує свої вимоги тим, що з серпня 2009 року по липень 2015 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільне господарство, накопичували спільний бюджет та сплачували спільні витрати, купували майно для спільного користування, та у цей період народилась спільна донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому, 07.07.2015 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1393. У період спільного проживання без реєстрації шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , за кошти позивача, які він отримав від продажу власної квартири АДРЕСА_2 , а право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 . На час звернення позивача з даним позовом до суду, між сторонами триває процес розірвання шлюбу, та сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема, квартири АДРЕСА_1 . Оскільки спірна квартира була придбана у період проживання з відповідачем за особисті кошти позивача, а ремонт квартири частково здійснювався за кошти відповідача, позивач вважає, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, тому вважає за необхідне здійснили її поділ, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

11.10.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. (а.с. 88-90)

11.10.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 91-93)

04.12.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва підготовче засідання закрито, та справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 119-120)

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі, вважає позов надуманим та безпідставним, оскільки відповідач не жила із позивачем однією сім`єю, ніколи не вела з ним спільного побуту, вносила власні кошти за квартиру та укладала договір купівлі-продажу квартири самостійно, та позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заявлених ним вимог.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_6 , представника відповідача ОСОБА_7 , дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась спільна дитина ОСОБА_5 , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 16.12.2010 року, актовий запис № 2262. (а.с. 63)

23.11.2011 року ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Продаж квартири вчинено за 798 880,00 грн. (а.с. 64)

За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.09.2019 року, 17.02.2013 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , виданого 27.12.2012 року Головним управлінням житлового забезпечення на підставі наказу від 26.12.2012 року № 2119-С/КІ. (а.с. 69-70)

07.07.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, та ОСОБА_4 змінено прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1393. (а.с. 62)

Крім того, матеріали справи містять виписку руху коштів по банківським рахункам ОСОБА_3 (а.с. 65-68)

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частини другої статті 21 Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 367/7714/16, у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/14-ц, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Під час застосування положень статті 74 Сімейного кодексу України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, ураховуючи пояснення представників сторін спірних правовідносин, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту проживання позивача та відповідача у період з 01 серпня 2009 року до 07 липня 2015 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю сторін спору квартири АДРЕСА_1 та здійснення її поділу як майна подружжя, - оскільки матеріали справи не містять жодних доказів проживання позивача та відповідача у заявлений позивачем період, тобто до реєстрації сторонами шлюбу, однією сім`єю, доказів ведення ними спільного побуту, виконання ними взаємних прав та обов`язків, а також в матеріалах справи відсутні докази придбання спірної нерухомості в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти позивача та відповідача. При цьому позивачем не надано суду доказів того, що кошти, отримані ним від продажу належної йому квартири, позивач витратив на придбання спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Тобто, позивачем не надано письмових доказів та не забезпечено свідків, показання яких мали б підтвердити фактичні обставини в обґрунтування вимог позивача, в той час як сторона відповідача категорично заперечила факт проживання позивача та відповідача у період з 01 серпня 2009 року до 07 липня 2015 року однією сім`єю, вказуючи на те, що відповідач не проживала із позивачем, не була обтяжена обов`язками перед позивачем та мала інші стосунки, внаслідок чого, попри наявність спільної дитини, відповідач у березні 2019 року звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу із позивачем.

Таким чином, наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя, та суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірної квартири за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Сімейного кодексу України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Таким чином, з огляду на те, що сторони спірних правовідносин станом на день розгляду даного спору та ухвалення даного рішення суду шлюб не розірвали, у суду відсутні правові підстави для задоволення клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, - є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 58 Конституції України, ст.ст. 3, 21, 63, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 29, 368 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення», ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 21 грудня 2019 року.

Суддя: В.І. Галаган