Справа № 522/8208/18
Провадження № 2/522/4311/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 січня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 11.05.2018 року звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, який обґрунтовано тим, що позивач 30 вересня 1994 року разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, приватизувала квартиру АДРЕСА_2 в рівних частках. 03 жовтня 1994 року Одеським заводом будівельно-оздоблювальних машин було видано свідоцтво про право власності на житло №3177, яке підтверджує, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.

У подальшому, позивач придбала за договорами дарування 1/3 частки квартири ОСОБА_2 (від його спадкоємця ОСОБА_4В.) та 1/3 частки ОСОБА_3.

Позивач зазначила, що має намір розпорядитися належним їй на праві власності майном, а саме квартирою №6 в будинку №28 по вул. Ланжеронівська в м.Одесі, проте не має можливості, оскільки правовстановлюючий документ, що підтверджує належність їй на праві власності 1/3 частки квартири, а саме дублікат свідоцтва про право власності було втрачено. На даний час поновити зазначений документ не надається можливим, оскільки Одеський завод будівельно-оздоблювальних машин вже не існує. Між тим, позивач має оригінал свідоцтва, який підтверджує право власності ОСОБА_3 на частку квартири. Зазначені обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 21.05.2018 року позовна заява була залишена без руху, позивачу надано 10-денний термін для надання уточненої позовної заяви з усуненням недоліків.

До суду 31.05.2018 року надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивачка обґрунтувала ціну позову, надавши копію оцінки щодо вартості майна (спірної квартири) від 17.04.2018 року.

18.06.2018 року представником позивача були усунуті недоліки позову та подано суду уточнену позовну заяву.

Ухвалою суду від 23.06.2018 року провадження відкрито та ухвалено розглядати в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

У підготовче судове засідання 17.09.2018 року сторони не зявились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.09.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 годину 20 хвилин «20»листопада 2018 року.

Учасники справи в судове засідання 22.01.2019 року не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача надав суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності.

У відповідності до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вбачає можливим розглядати справу за відсутності учасників справи, які були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 01.02.2019 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.15 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Із позову та доданих до нього копій документів судом встановлено, що 30 вересня 1994 року, ОСОБА_1, разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, було приватизовано квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, що підтверджується розпорядженням органу приватизації ЖКД заводу будівельно-оздоблювальних машин «БОМ» № 304 від 30.09.1994 року, копія якого наявна в матеріалах справи.(а.с.4).

На підставі зазначеного розпорядження, 03 жовтня 1994 року Одеським заводом будівельно-оздоблювальних машин було видано свідоцтво про право власності на житло №3177, зареєстроване ОМБТІ за №486стр.162 кн44пр 15 лютого 1995 року, яке підтверджує, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках, по 1/3 частки кожному.(а.с.5).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 19.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та договору дарування від 09.02.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, р. № 10-528 (дата реєстрації 18.02.2004р., книга 479 пр, стр.58, р. № 318) позивач прийняла 1/3 частку ОСОБА_2 (від його спадкоємця ОСОБА_4В) та 1/3 частку ОСОБА_3 в спірній квартирі.(а.с.8-9).

Позивач звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що має намір розпорядитися належним їй на праві власності майном, а саме квартирою №6 в будинку №28 по вул. Ланжеронівська в м.Одесі, проте не має можливості, оскільки правовстановлюючий документ, що підтверджує належність їй на праві власності 1/3 частки квартири, а саме дублікат свідоцтва про право власності було втрачено.

Проте як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 22.01.2019 р., квартира загальною площею 92 кв.м., житловою площею 55, 9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 30.07.2018р. №42291673. про що є реєстрація права власності на всю квартиру 25.07.2018р.

Тобто, на даний час єдиним власником спірної квартири на підставі рішення державного реєстратора ОСОБА_7 Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», Одеська обл. про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42291673 від 30.07.2018 року, є ОСОБА_1. Таким чином право власності на спірну квартиру зареєстровано в установленому законом порядку, тобто спір відсутній.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1 та 2 ст.321ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Як встановлено раніше, єдиним власником спірного нерухомого майна є позивач, її права як власника не були порушені, не визнані або оспорені, у звязку з чим, суд вважає, що відсутній предмет спору.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись: ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 321, 392 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 4, 13, 15, 81, 89, 223, 247, 268, 273, 354, ЦПК України; суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст.354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено 01.02.2019 року.

Суддя: Л.В. Домусчі