Постанова

Іменем України

04грудня 2019 року

м. Київ

справа № 299/226/16-ц

провадження № 61-24951 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: ОсіянаО. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представники позивача: адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

представник відповідача - адвокат Лапчак Ігор Ярославович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - Нечаєва Валерія Валерійовича та ОСОБА_2 - на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року у складі судді Рішко Г. І. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Собослоя Г. Г.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2011 року між нею та приватним підприємцем ОСОБА_3 (далі - ПП ОСОБА_3 ) зареєстровано трудовий договір, відповідно до якого вона працювала у відповідача на посаді адміністратора в перукарні по АДРЕСА_1 .

01 травня 2012 року між нею та ПП ОСОБА_3 укладено договір оренди приміщення по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що договір оренди від 01 травня 2012 року між сторонами укладено без наміру створення правових наслідків, лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, маючи на меті уникнення питань контролюючих органів у разі відсутностіОСОБА_3 , яка перебувала за кордоном, та підтвердження, що приміщення взято в оренду.

Вказувала, що в неї не було необхідності в оренді вказаного приміщення, оскільки вона працювала у відповідача за трудовим договором. Факт того, що вона не орендувала приміщення, яке є предметом договору, підтверджується, зокрема, відсутністю акту приймання-передачі та опису майна, які є невід`ємною частиною договору, підписання яких свідчить про фактичну передачу таких в оренду.

Зазначала, що не використовувала вказане приміщення, орендну плату відповідачу не сплачувала, з 2012 року приміщення перебувало постійно у користуванні ОСОБА_5

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір оренди офісу, укладений між нею та ПП ОСОБА_3 від 01 травня 2012 року з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір оренди укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним. Також суд зазначив, що оспорюваний договір укладений у письмовій формі, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було спрямоване на укладення договору оренди, договір укладений без порушення істотних умов, досліджений в судовому засіданні примірник договору містить підпис позивача та всі істотні умови. Підстави, обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною (стаття 203 ЦК України), при розгляді справи судом не встановлено. Також судом встановлено, що на виконання умов оспорюваного договору оренди від 01 травня 2012 року орендар отримала майно, використовувала його, що підтверджується, зокрема, власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 від 26 серпня 2014 року, у якій остання визнавала факт заборгованості по орендній платі відповідно до договору оренди від 01 травня 2012 року. Посилання позивача на те, що сторони перебували між собою у трудових відносинах, не спростовує факту укладення договору оренди приміщення офісу між цими ж сторонами, які не позбавлені права бути учасниками і інших цивільних правовідносин. Крім того, до моменту звернення у лютому 2016 року ФОП ОСОБА_3 з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по орендній платі, остання не оспорювала дійсність правочину, що вказує на погодження з тими обставинами, які пов`язані з виконанням оспорюваного договору оренди.Отже, договір оренди офісного приміщення сторони уклали добровільно при повному усвідомленні всіх можливих правових наслідків, тому відсутні підстави для визнання його недійсним за положеннями статті 234 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Нечаєв В. В. , відхилено. Рішення Виноградівського районного суду від 01 червня 2016 року, залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав, що позивачем не доведено фіктивність договору оренди від 01 травня 2012 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року представники ОСОБА_1 Нечаєв В. В. та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просили оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 299/226/19-6-ц із Виноградівського районного суду Закарпатської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення не відповідають вимогам статтей 212-214 ЦПК України 2004 року. Вказують, що суди дали неправильну оцінку зібраним доказам та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивачем надано належні докази на підтвердження того, що при укладенні 01 травня 2012 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, що підтверджується зокрема, відсутністю акту приймання-передачі приміщення та опису майна, підписання яких передбачено умовами оспорюваного правочину.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 21 квітня 2009 року ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що стверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП серії НОМЕР_1, виданого Виноградівською районною державною адміністрацією Закарпатської області 21 квітня 2009 року (а.с. 73).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 травня 2011 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить приміщення офісу, загальною площею 39,8 кв. м, по АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Встановлено, щоОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували тривалий час у трудових відносинах.

02 грудня 2011 року між ОСОБА_3 (роботодавцем) та ОСОБА_1 (працівником) укладено трудовий договір, відповідно до якого позивач працювала у відповідача на посаді адміністратора в перукарні по АДРЕСА_1 . Вказаний трудовий договір зареєстрований у Виноградівському районному центрі зайнятості 02 грудня 2011 року №609 (а.с. 83-84).

01 травня 2012 року між ПП ОСОБА_3 (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем) укладено договір оренди офісу ПП ОСОБА_3, за яким орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння приміщення по АДРЕСА_1 терміном на 360 днів з моменту прийняття приміщення. Згідно умов договору приміщення, що орендується, надається орендарю для розміщення ділового офісу та перукарні (а.с. 10-12).

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. договору оренди офісу розмір орендної плати складає 2 200 грн на місяць; орендна плата сплачується орендодавцю наперед не пізніше 03 числа кожного місяця.

Згідно розписки, власноруч написаної та підписаної ОСОБА_1 , остання підтвердила наявність заборгованості по орендній платі згідно договору оренди офісу ПП ОСОБА_3 від 01 травня 2012 року у розмірі 47 460 грн та зобов`язувалась до 26 жовтня 2014 року повернути вказану суму заборгованості орендодавцю ОСОБА_3 (а.с. 81). Питання щодо дійсності вказаної розписки сторонами не ставилося.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представників ОСОБА_1 Нечаєва В. В. та ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15?ц.

Звертаючись у суд з позовом про визнання правочину фіктивним, позивач повинен довести перед судом відсутність в учасників такого правочину наміру створити юридичні наслідки.

Положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України, 2004 року).

Статтею 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довела наявність підстав для визнання правочину фіктивним та доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір оренди укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним.

Суди виходили з того, що відсутність акту прийому-передачі та опису майна, як додатку до договору оренди, не є підставою для визнання договору оренди приміщення недійсним.

Судами встановлено, що на виконання умов оспорюваного договору оренди від 01 травня 2012 року відповідач отримала майно, використовувала його, що підтверджується, зокрема, власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 від 26 серпня 2014 року, у якій остання підтверджує наявність заборгованості по орендній платі згідно договору оренди від 01 травня 2012 року у розмірі 47 460 грн та зобов`язується до 26 жовтня 2014 року сплатити цю суму заборгованості орендодавцю ОСОБА_3 (а.с. 81). Дана розписка є чинною та не оспорювалась в судовому поряду.

Також судами враховано, що до звернення у лютому 2016 року ФОП ОСОБА_3 з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по орендній платі, остання не оспорювала дійсність правочину, що вказує на погодження з тими обставинами, які пов`язані з виконанням оспорюваного договору оренди.

З огляду на вищевикладене, суди виходили з того, що ОСОБА_1 договір оренди офісного приміщення уклала добровільно при повному усвідомленні всіх можливих правових наслідків; оспорюваний договір укладений у письмовій формі, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було спрямоване на укладення договору оренди; договір оренди складений без порушення істотних умов, досліджений в судовому засіданні примірник договору містить підпис позивача та всі істотні умови. Підстави, обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною (стаття 203 ЦК України), при розгляді справи судами не встановлено.

Той факт, що сторони перебували між собою у трудових відносинах, не спростовує факту укладення договору оренди приміщення офісу між цими ж сторонами, які не позбавлені права бути учасниками і інших цивільних правовідносин.

Судами враховано, що у відповіді Виноградівської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області від 31 березня 2016 року № 318/10/10-00 зазначено, що ФОП ОСОБА_3 здійснювала діяльність за адресою: АДРЕСА_1 протягом 01 січня 2012 року по 31 березня 2015 року, згідно КВЕД, зокрема, і щодо 68.20. надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 100).

Вказані обставини та докази свідчать про відсутність саме в обох сторін правочину умислу щодо фіктивності договору оренди приміщення. Позивач не довела того факту, що внутрішня воля ОСОБА_3 не відповідала її зовнішньому прояву, який би був направлений на невиконання укладеного нею правочину. Отже, дійсність наміру ФОП ОСОБА_3 було направлено на виконання зобов`язань для досягнення правового результату за договором оренди приміщення офісу від 01 травня 2012 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - Нечаєва Валерія Валерійовича та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович