Справа № 308/9873/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Малюк В.М.,

при секретарі - Матіко Я.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Ракущинець А.А.,

представника ОСОБА_2 адвоката Леміш М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна та визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зазначеною позовною заявою, яку мотивує тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 07.11.2008 р. за №457, ОСОБА_3 набула права власності на перукарню, реконструйовану з власного нежитлового приміщення, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , про що було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.12.2008 р. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», про що видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.12.2008 р.

10.07.2018 р. вона, на підставі договору купівлі-продажу, придбала у ОСОБА_3 вказане нерухоме майно, за ціною 79 057 грн., про що приватним нотаріусом Балаж М.В. було здійснено за нею реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, реєстраційний номер 101.

У той же час, їй стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2018 р., ТОВ «Кей-колект» продало приміщення, перукарню, реконструйовану з власного нежитлового приміщення, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 . При цьому ТОВ «Кей-колект» зареєструвало право власності на вказане майно у Київській філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-гарант», припинивши їй без будь-яких підстав право власності на нерухоме майно. Жодних доручень на продажу належного їй нерухомого майна вона не надавала. Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна в архівних записах ТОВ «Кей-колект» як власник ніколи записаний не був.

За таких обставин позивач, посилаючись на вимоги ст. 388 ЦК України, просить визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2018 р. за яким ТОВ «Кей-колект» продало ОСОБА_2 приміщення, перукарню, реконструйовану з власного нежитлового приміщення, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 , в порядку витребування від ОСОБА_2 , право власності на вищевказане нерухоме майно.

03.09.2018 року, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Ракущинець А.А., подано заяву про зміну підстав позову, з якої слідує, що державний реєстратор Бойко О.М., який здійснив реєстрацію майна, що вже належало позивачу у справі, діяв всупереч вимогам закону. Зазначає, що в даних правовідносинах існують важливі складові: станом на момент набуття права власності позивачем у справі, майно не перебувало в іпотеці, жодних обтяжень на майно накладено не було; між ОСОБА_1 та будь-якою іншою особою договори про передачу майна в іпотеку укладено не було; відповідно до ст. ст. 35-36 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання можливе тільки на підставі договору. Вважає, що у ТОВ «Кей Колект» були відсутні правові підстави для набуття права власності на спірне майно в інакший спосіб, як на підставі рішення суду, куди вони не звертались.

Позивачем зазначено наступні мотиви визнання незаконною державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-колект»:

- ОСОБА_3 набула права власності на нерухоме майно, відчужене нею 07.11.2008 р., в той же час витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно видано 09.12.2008 р. У той же час, відповідач посилається на договір іпотеки № 0, серія та номер: 2466, виданий 20.10.2007 р., тобто за рік до набуття позивачем права власності на нерухоме майно.

- тільки Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не підтверджує законність набуття ТОВ «Кей-колект» та позбавлення такого права власності позивача у справі. Інші документи, які б підтверджували правову позицію відповідача у справі останнім не надані взагалі.

- відповідно до п. 5 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Дана норма діє у зазначеній редакції з 06.10.2016р. і по сьогоднішній день. Тобто Київська філія комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-гарант» аж ніяк не мала правових підстав для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в м. Ужгород.

- наказом № 2812/5 від 28.08.2018р. Державному реєстратору комунального підприємства Вишенківської сільської ради "Добробут-Гарант" Бойко О.М. було анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державний реєстратор Бойко О.М. не мав правових підстав для здійснення державної реєстрації права власності,

- у витягу, наданого відповідачем, вказано, що підставою виникнення права власності є: вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: 11/07/18/733527, виданий 11.07.2018 р., видавник ТОВ «Кей-колект»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 693, виданий 11.07.2018р., видавник Укрпошта, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 699. Натомість, відповідно до витягу з сайту «Укрпошти», листи з штрих кодами 693 та 699 не відправлялись, що також ставить під сумнів законність або існування даної реєстраційної дії.

- відповідно до укладеного 10.07.2018 р. договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання придбала нерухоме майно у власність. На підставі вказаного договору приватний нотаріус Балаж М.В. здійснила реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 . Станом на момент здійснення продажу у 10.07.2018 р. не існувало жодних заборон та іпотек щодо нерухомого майна. При цьому слід звернути увагу, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Тобто відсутність державної реєстрації іпотеки станом на 10.07.2018 р. свідчить про її відсутність, а відтак і неможливість на підставі невиконанню договору іпотеки реєстрація за іпотеко держателем права власності на іпотеку.

Позивач стверджує, що він як власник майна з 10.07.2018 р. (дата набуття ним у власність майна) по 28.08.2018 р. (дата позбавлення його права власності на майно) не давав жодних документів та дозволів на розпорядження належним йому майном третім особам. Тобто нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, більше того всупереч Закону.

Таким чином, позивач повинен захистити своє право шляхом визнання за собою права власності на нерухоме майно, в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

23.10.2018 р. представником ТОВ «Кей-Колект» було подано відзив на позовну заяву, мотивуючи його тим, що ТОВ «Кей-Колект» при укладенні договору купівлі-продажу від 30.08.2018 р. було дотримано всіх вимог передбачених ст. 203 ЦК України, зокрема Товариство як, юридична особа та власник майна на момент укладання Договору, було наділене всіма правами та мало необхідний обсяг дієздатності для вчинення оспорюваного позивачем договору. Зокрема, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №135781372 від 28.08.2018 р. ТОВ «Кей-Колект» було власником майна, та мало всі права власності. Договір купівлі-продажу було укладено відповідно до волі сторін Договору. Сторонами правочину були ТОВ «Кей-Колект», як власник і продавець та ОСОБА_2 , як покупець, в той самий час, як позивачка на момент здійснення правочину не була ані власницею, ані стороною правочину, а відповідно вона не є належним позивачем у справі. З огляду на наведене, вважає позов необґрунтованим, та просить у задоволенні такого відмовити.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Леміш О.О. було подано до суду відзив на позовну заяву, посилаючись на те, що на момент вчинення оспорюваного правочину ТОВ «Кей-колект», як продавець, володів всіма правами власника відповідного нерухомого майна. Право приватної власності ТОВ «Кей-колект» на майно, що було предметом оспорюваного правочину було перевірено приватним нотаріусом Петрик Н.В. із зазначенням підстав набуття такого права власності безпосередньо у договорі купівлі продажу від 30.08.2018 р. Таким чином, при укладанні відповідного договору купівлі продажу сторони такого договору, в тому числі продавець ТОВ «Кей-Колект» володіли необхідним обсягом цивільних прав для укладення такого правочину, що автоматично вказує на його законність. Вважає, що ОСОБА_2 є законним власником приміщення за адресою, АДРЕСА_1 . З огляду на вказане, представник вважає поданий позов безпідставним та необґрунтованим, а тому в задоволенні такого просить відмовити.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Ракущинець А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити. Адвокат Ракущинець А.А. стверджував, що договір купівлі продажу нерухомого майна від 30.08.2018 р. є нікчемним. ТОВ «Кей-Колект» безпідставно набуло право власності на спірне майно, а відтак не мало право відчужувати це майно ОСОБА_2 .

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб.сайті судової влади України.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Леміш М.О. в судовому засіданні пояснив, що на момент відчуження нерухомого майна ТОВ «Кей-колект» мало всі права щодо реєстрації права власності, а тому підстав для задоволення позову не має.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 10.07.2018 року позивач ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 нежитлове приміщення перукарню, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Балаж М.В., зареєстрованим в реєстрі за №779. На підставі вказаного договору приватний нотаріус здійснила реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за позивачкою ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

ОСОБА_3 набула права власності на перукарню, реконструйовану з власного нежитлового приміщення, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 07.11.2008 р. за №457 про що було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.12.2008 р. серії САС №188762 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.12.2008 р., який було зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода».

Позивачка ОСОБА_1 в позові посилається, на те що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що вищевказане приміщення на підставі договору купівлі-продажу серії та №428 посвідченого 30.08.2018 р. приватним нотаріусом Петрик Н.В. належить ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України.

Так, особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №135781372 від 28.08.2018 р., виданим державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробуд-Гарант» м. Київ - Бойко О.М. слідує, що на підставі договору відступлення права вимоги, серії та номер 5207-5208, виданого 12.12.2011 р. вимог про усунення порушень основного зобов`язання серії №11/07/18/733527 виданим 11.07.2018 р., ТОВ «Кей-Колект», договору іпотеки №0 серії та номер 2466 виданим 20.10.2017 р. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д., власником приміщення, перукарні, реконструйованої з власного нежитлового приміщення, об`єкту житлової нерухомості являється ТОВ «Кей-колект» .

Згідно ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як слідує зі змісту заявлених позивачкою вимог, в таких ОСОБА_1 не ставиться питання про визнання незаконною державну реєстрації права власності за ТОВ «Кей-колект», а ставить питання виключно про визнання недійним договору купівлі-продажу та визнання права власності за ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять жодного належного доказу, та і такі не були надані позивачкою в судовому засіданні, що право власності за Товариством зареєстровано незаконно.

Не містять матеріали справи і жодного належного доказу про те, що дії державного реєстратора пов`язані з реєстрацією даного нерухомого майна визнані незаконними або протиправними.

Тобто, позивачем, на думку суду, невірно обрано спосіб захисту, так як за відсутності належних доказів про неправомірність дій державного реєстратора та переходу права власності, суд позбавлений можливості дати оцінку діям такого в даній справі, виходячи з обсягу та характеру заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки суд розглядаючи справу керується принципом диспозитивності, що зазначений в ст. 13 ЦПК України, та згідно якого, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Так, ОСОБА_1 вважає договір купівлі-продажу від 30.08.2018 р. нікчемним, оскільки ТОВ «Кей-колект» безпідставно набуло право власності на вищевказане майно, а відтак не мало право відчужити це майно ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Верховний Суд України в постанові від 19.12.2012 року по справі №6-87цс12 висловив правову позицію щодо змісту зазначеної норми виклавши наступним чином - «правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності».

Аналізуючи питання застосування в судовій практиці постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Верховний Суд України в узагальнені від 01.01.2017 року вказав, що згідно з вимогами ст.215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Як свідчить практика, суди не завжди розрізняють нікчемні та оспорювані правочини. У разі пред`явлення особою позову про визнання правочину недійсним суди не звертають уваги на підстави недійсності правочину, вказані позивачем, та належним чином не з`ясовують, до якого виду недійсних правочинів (нікчемний чи оспорюваний) відноситься правочин, що є предметом спору. Вказане призводить до того, що інколи суди ухвалюють рішення про визнання недійсними правочинів, які є нікчемними в силу закону. При цьому суди не враховують, що нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. У разі ж встановлення підстав вважати правочин нікчемним суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні внатурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Разом з тим, передбачені ст. 216 ЦК України правові наслідки застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Аналізуючи вищенаведені норми процесуального законодавства, співставляючи їх з фактичними обставинами укладання оспорюваного правочину, чітко вбачається, що такий правочин є повністю правомірним і таким, що вчинений з дотриманням всіх загальних вимог, які є необхідними для чинності правочину.

Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Судом встановлено, що ТОВ «Кей-колект», як продавець володів всіма правами власника відповідного нерухомого майна. Право приватної власності ТОВ «Кей-колект» на майно, що було предметом оспорюваного правочину було перевірено приватним нотаріусом Петрик Н.В. із зазначенням підстав набуття такого права власності безпосередньо у договорі купівлі-продажу від 30.08.2018 р.

ТОВ «Кей-Колект» при здійсненні купівлі - продажу за договором від 30.08.2018 року №428 було дотримано всі вимоги ст. 203 ЦК, зокрема:

- розпорядження майном є титульним правом власника та є його виключною привілею. Розпорядження майном у вигляді відчуження за договором купівлі-продажу є одним із способів здійснення права власності визначених Цивільним законодавством, та жодним чином не суперечить йому.

- ТОВ «Кей-Колект» як юридична особа та власник майна (на момент укладення Договору) було наділено всіма правами та мало необхідний обсяг дієздатності для вчинення оспорюваного Позивачем договору. Зокрема відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 135781372 від 28.08.2018 року ТОВ «Кей- Колект» було власником майна, та мало всі права власника.

- договір купівлі-продажу було укладено відповідно до волі сторін Договору.

- договір направлений на настання правових наслідків, які передбачені положеннями цивільного кодексу для договорів купівлі продажу.

Згідно ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, при укладенні відповідного договору купівлі-продажу сторони такого договору, в тому числі продавець ТОВ «Кей-колект» володіли необхідним обсягом цивільних прав для укладення такого правочину, що автоматично вказує на його законність.

Суд вважає, що право на оспорювання правочину є тільки в сторони правочину, або особи чиє право чи інтерес було порушено таким правочином. Сторонами правочину були ТОВ «Кей-Колект», як власник і продавець та ОСОБА_2 , як покупець, в той самий час позивачка ОСОБА_1 на момент здійснення правочину не була власницею, ані стороною правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що сторона позивача, у порядку передбаченому ст. 81 ЦПК України, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б своїй сукупності беззаперечно свідчили про незаконність (фіктивність) укладеного між відповідачами договору купівлі продажу або про зловживання ними своїми правами.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, тому суд приходить до висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов є необґрунтованим та безпідставним, а тому в задоволенні такого слід відмовити.

Керуючись ст..ст. 13,76,81,82,89,141,258,263-265,273,279,354,355 ЦПК України, ст. ст. 203, 04, 236, 328, 317, 319, 328, 334, 388, 392, ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення суду складено 18 грудня 2019 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк