ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7255/19 Справа № 185/313/19 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради про відшкодування матеріальної шкоди, завданої невиплатою соціальної допомоги в повному обсязі, передбаченої законодавством на дитину до досягнення нею трирічного віку,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дитину - ОСОБА_2 . Після закінчення лікарняного листа по вагітності та пологам вона звернулась до міського Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради в Дніпропетровській області для отримання соціальної допомоги по догляду за її дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до її заяви допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку призначена з 28.09.2010 року у розмірі 130 гривень, що суперечило законодавству і повинна була сплачуватись на рівні прожиткового мінімуму який на час призначення допомоги складав 907,00 грн. Не погодившись з розміром отримуваної допомоги, вона звернулася до суду.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2013 року її позов до Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської Ради Дніпропетровської області про перерахунок та стягнення заборгованості розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку - задоволено частково. Визнано дії Управління праці та соціального населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області щодо нарахування та виплати на її користь допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі меншому, ніж визначено статтею 43 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240- III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» з 20 жовтня 2010 року - неправомірними. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області здійснити перерахунок та забезпечити виплату на її користь допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст. 43 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240- III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом на момент виплати, починаючи з 20 жовтня 2010 року з урахуванням виплачених сум.

Виконавчий лист по виконанню постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-4247/11 від 15 березня 2013 року був своєчасно зданий та перебував на виконанні Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області.

На виконання вищезазначеного рішення суду Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради здійснило нарахування несплачених сум допомоги яка становила - 31 127,20 грн, однак відмовилося здійснювати зазначену сплату, так як виплату повинне здійснювати Управління Державної казначейської служби України у Павлоградському районі Дніпропетровської області.

Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області звернулося з поданням до Павлоградського міськрайонного суду про зміну чи встановлення способу чи порядку виконання судом рішення.

Павлоградським міськрайонним судом за наслідками розгляду цього подання було винесено ухвалу по справі № 2-а-4247/11 від 21 вересня 2016 року, якою було відмовлено, так як Управління Державної казначейської служби України у Павлоградському районі Дніпропетровської області на якого просили перекласти обов`язок по сплаті несплаченої суми не було стороною при розгляді справи.

Про невиплату їй Управлінням праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради соціальної допомоги у розмірі - 31 127,20 гривень вона дізналася лише з вищезазначеної ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року по справі № 2-а- 4247/11.

А тому постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2013 року по справі № 2а-4247/11 в частині зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області в частині забезпечити виплату на її користь допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст. 43 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240- III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» так залишилася не виконаною відповідачем.

З огляду на вищезазначене, відповідач, неправомірно не сплативши їй соціальну допомогу по догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , завдав їй матеріальної шкоди у розмірі - 31 127,20 гривень, яку позивач просила стягнути з відповідача на її користь та судові витрати по справі у сумі 704,80 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати і винести своє рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про те, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2013 року відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться на виконанні у Відділі примусового виконання рішення управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, а тому саме зазначений орган, як орган примусового виконання рішень суду повинен відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» проконтролювати виконання даного рішення відповідачем, а саме Управлінням праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради, не підтверджені жодним доказом.

Зазначає, що згідно ухвали суду від 01 березня 2019 року з Відділу примусового виконання рішення управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції були витребувані матеріали виконавчого провадження ВП №49086614, і в матеріалах справи наявна постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 01 листопада 2016 року (а.с. 89), тоді як, згідно загальнодоступного реєстру виконавчих проваджень зазначено, що провадження закрито, виконавчий документ повернуто стягувачу. Тобто, виникли обставини, що виключають можливість виконання відповідного рішення у повному обсязі.

Але суд першої інстанції ніякої оцінки цим обставинам не надав.

Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради в порядку, передбаченому ст.360 ЦПК України, подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, залишивши рішення суду першої інстанції в силі, посилаючись на безпідставність тверджень позивача про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову від 15.03.2013 року по справі № 2а-4247/11, якою визнано дії Управління праці та соціального населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області щодо нарахування та виплати на ОСОБА_1 користь допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі меншому, ніж визначено статтею 43 Закону України від 18 січня 2001 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» з 20.10.2010 року - неправомірними. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області здійснити перерахунок та забезпечити виплату на ОСОБА_1 користь допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст. 43 Закону України від 18 січня 2001 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом на момент виплати, починаючи з 20.10.2010 року з урахуванням виплачених сум, що підтверджується копією постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2013 року (а.с.10).

Виконавчий лист по виконанню постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-4247/11 від 15 березня 2013 року було своєчасно здано та перебуває на виконанні управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області. На виконання вищезазначеного рішення суду Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради здійснило нарахування несплачених суми допомоги яка становила - 31 127,20 грн, що підтверджується копіями подання та уточнення до подання ВПВР УДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області про заміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення (а.с.12-13), та не оспорюється сторонами по справі.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки судове рішення у формі постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2013 року знаходиться відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області, а тобто сума яку визначили працівники органів ДВС ще не виплачена проте нарахована відповідачем відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2013 року, а тобто ДВС як орган примусового виконання рішень суду повинен відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» проконтролювати виконання відповідачем, а саме Управлінням праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради, вищезазначеного рішення, а оскільки дане рішення, ще не виконано, проте знаходиться на стадії його виконання (відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»), то й суд приходить до висновку, що у даному випадку не можливо застосувати ст. 1166 Цивільного кодексу України, поки рішення суду знаходиться на стадії його виконання, а тобто на виконанні в органах ДВС. З приводу відзиву на позов суд ставиться критично з приводу підстав де відповідач вважає, що оскільки на даний момент Законодавством України вже не передбачені підстави для виплати сум допомоги по догляду за дитиною до трьох років, та те, що на це асигнувань за програмою «виплата по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку» управлінням не отримується, та те, що відповідач помилково вважає, що до цієї ситуації не можливе застосування ст. 1166 ЦК України, так як позивач не зазначив, які саме дії чи бездіяльність відповідного органу чи його посадової особи завдали їй шкоди, чи наявна вина управління, оскільки рішення суду з приводу здійснення перерахунку та забезпечення виплати на ОСОБА_1 користь допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст. 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання, а тому посилання відповідача у своєму відзиві на те, що на це не передбачено асигнувань є таким, що протирічить Конституції, окрім цього при застосуванні ст. 1166 Цивільного кодексу України у даному випадку є таким, що можливе, та таким, що відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України відшкодування не залежить від вини цих органів, а підставою є те, що рішенням суду визнано дії відповідача по відношення до відповідача протиправними, а тобто діями відповідача можливе завдання шкоди позивачу у даному випадку але при умові, що рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2013 року не буде виконано добровільно при пред`явленні виконавчого документу до відповідача, або за результатами виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, проте вважає необхідним змінити підстави відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на таке:

Колегією суддів встановлено, що постановою Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.11.2016 року виконавчий лист № 2-а-4247/11, виданий 25.09.2015 Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про зобов`язання Управляння праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області здійснити перерахунок та забезпечити виплату на користь ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст.43 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240- III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом на момент виплати, починаючи з 20.10.210 року з урахуванням виплачених сум повернуто стягувачу, оскільки виникли обставини, що виключають можливість виконання відповідного рішення в повному обсязі.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожен має право будь- якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У відповідності до ч.3; ст.12,ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

За нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» також визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Пунктом 4 цього Порядку на органи Казначейства покладені обов`язки, зокрема забезпечення у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку; вжиття заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку.

У пункті 6 Порядку передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).

Виконавчі документи пред`являються до виконання у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Отже, виконавчий лист, боржником за яким є державний орган, підлягає виконанню органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не органами державної виконавчої служби.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 02 липня 2018 року у справі № 233/1979/17 (провадження № 61-29414св18).

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду неодноразово розглядалося питання підвідомчості спорів щодо оскарження дій органів Державної казначейської служби України, на виконанні яких перебувають виконавчі листи, боржником за якими є державний орган (постанови: від 20 червня 2018 року у справі № 916/1227/16 (провадження № 12-105гс18, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18 та інші), що засвідчує правомірність подання виконавчих листів, боржниками за якими є державні органи, безпосередньо на виконання до органів Державної казначейської служби України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2013 року у справі № 2а-4247/11 зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, а не центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», забезпечити виплату на ОСОБА_1 користь допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст. 43 Закону України від 18 січня 2001 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом на момент виплати, починаючи з 20.10.2010 року з урахуванням виплачених сум, дане судове рішення в цій частині не може бути виконано Управлінням праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області. З позовом щодо стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області за рахунок коштів державного бюджету нарахованої ним на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2013 року у справі № 2а-4247/11 суми на користь ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст. 43 Закону України від 18 січня 2001 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом на момент виплати, починаючи з 20.10.2010 року з урахуванням виплачених сум в розмірі 31 127,20 грн позивач не зверталась.

За таких обставин позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки до спірних правовідносин ст.1166 ЦК України застосуванню не підлягає.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем в зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року змінити в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова