ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/2374/18Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/843/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Ткач З. Є., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Костів Х.Ю.

сторін: представника позивачки ОСОБА_1

- ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №595/2374/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 червня 2019 року, ухваленого суддею Федорончуком В.Б., повний текст якого складено 27 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що 06.10.2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі відповідач успадкував житловий будинок по АДРЕСА_1 та 13.09.2013 року ними було придбано квартиру, яка на праві власності належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, за кошти від продажу 11.09.2013 року належних їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_2 . Просить визнати спільною власністю подружжя житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та квартиру АДРЕСА_3 , та визнати за нею, в порядку поділу майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 червня 2019 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50.5 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 24 січня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 1704.80 грн. судового збору.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в частині поділу житлового будинку з надвірними будівлями, що по АДРЕСА_1 закрито у зв`язку із відмовою представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 від позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Бучацького районного суду та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову. В обгрунтування вимог посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд помилково прийшов до висновку, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя, оскільки було придбано ним за кошти, отримані в дар від батька на підставі договору дарування грошей, посвідченого 13.09.2013 року приватним нотаріусом .

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Представник позивачки апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення .

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.10.2000 року, який було розірвано рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області 17.07.2018 року.

09.06.2005 року ОСОБА_3 купив належну ОСОБА_5 садибу, яка розташована на земельній ділянці площею 0,0331 га.

11.09.2013 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 придбала житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 39,3 кв.м, та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,0331 га.

Згідно із договором дарування від 13.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Тимощук Н.М. та зареєстрованим за №1024, ОСОБА_7 подарував, передав у приватну власність ОСОБА_3 гроші у сумі 131000 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Тимощук Н.М. та зареєстрованого за №1028, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 за ціною 130570 грн.

Позивачка, звертаючись до суду з вказаним позовом, як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що спірна квартира була придбана відповідачем в інтересах сім`ї за час перебування в зареєстрованому шлюбі, за їх спільні кошти, отримані від продажу будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

Відповідач, заперечуючи позов, посилався на те, що згідно п.15 Договору продажу квартири АДРЕСА_3 - АДРЕСА_4 від 13.09.2013 року, квартира набута ним у власність на праві особистої приватної власності, і придбана за кошти, отримані ним в дар від батька на підставі договору дарування грошей, посвідченого 13.09.2013 року приватним нотаріусом Тимощук Н.М.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована,один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на земельні ділянки покладається на ОСОБА_3 .

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Заперечуючи проти позову про визнання за позивачем право власності Ѕ частини спірної квартири як спільного майна подружжя, представник відповідача вказав, що дане майно було придбане за особисті кошти відповідача ОСОБА_3 , які йому подарував батько .

На підтвердження цього надав копію договору дарування від 13.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Тимощук Н.М. та зареєстрованим за №1024, згідно якого ОСОБА_7 подарував, передав у приватну власність ОСОБА_3 гроші у сумі 131000 грн. та договір купівлі-продажу квартири від 13.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Тимощук Н.М. та зареєстрованого за №1028, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , з якого вбачається, що ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 за ціною 130570 грн.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Навпаки, як вбачається із пунктів 15 вказаного договору купівлі продажу квартири, покупець свідчить, що дана квартира набувається ним як особиста приватна власність, оскільки придбана за кошти, отримані в дар на підставі договору дарування грошей, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Тимощук Н.М. та зареєстрованим за №1024 від 13.09.2013 року.

Договора купівлі- продажу його сторонами чи іншими заінтересованими особами будь-яким чином не оспорювались, не визнались недійсними і не розривались.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На вказане суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову .

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2557, 20 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 червня 2019 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , с.Язловець, Бучацького району, Тернопільської області) в користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ( дві тисячі п`ятсот п`ятдесят сім) грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2019 року.

Головуюча: Г.М.Шевчук

Судді: З.Є. Ткач

О.І. Ткач