Справа № 350/392/17
Провадження № 22-ц/4808/167/19
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене суддею Бейком А.М. 19 листопада 2018 року в селищі Рожнятів, повний текст якого виготовлено 3 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про визнання недійсними та скасування рішення Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області та державного акту на право приватної власності на землю,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсним та скасування рішення Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області та державного акту на право приватної власності на землю.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року було частково задоволено його позов, визнано недійсним рішення Перегінської селищної ради від 13 липня 2010 року про оформлення права власності за відповідачем ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1; визнано недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, яке видане Перегінською селищною радою 25 серпня 2010 року; визнано за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку даного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4

На підставі зазначеного рішення суду реєстраційною службою Рожнятівського РУЮ 09 квітня 2015 року за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_1.

Під час розгляду вищезгаданої цивільної справи позивачу стало відомо, що відповідач по справі ОСОБА_2 після оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 приватизував на своє ім'я і земельну ділянку, і йому згідно рішення Перегінської селищної ради від 04.12.2009 року про передачу у власність земельної ділянки було видано Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на вище згадану земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1. Державний акт зареєстровано 25 січня 2010 року управлінням Держкомзему в Рожнятівському районі.

Оскільки на даний час ОСОБА_2 не є одноосібним власником будинковолодіння АДРЕСА_1 так як правовстановлюючий документ на право власності на вказане нерухоме майно - свідоцтво про право власності, видане Перегінською селищною радою 25 серпня 2010 року, визнано недійсним на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року по цивільній справі №350/413/14-ц, яке набрало законної сили, відповідно не може перебувати у власності відповідача ОСОБА_2 і вся земельна ділянка, призначена для будівництва та обслуговування даного домоволодіння (житлового будинку і господарських споруд) кадастровий номер НОМЕР_1. На даний час право власності на 1/2 частку даного домоволодіння зареєстровано за позивачем ОСОБА_3

В зв'язку з цим, видані ОСОБА_2 рішення Перегінської селищної ради від 04.12.2009 року про передачу у власність земельної ділянки, що в АДРЕСА_1, площею 0,1291 га, та Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на дану земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, вважає недійсними, і такими, що підлягають до скасування.

Оскільки про існування рішення Перегінської селищної ради від 04.12.2009 року про передачу ОСОБА_2 у власність вказаної земельної ділянки та виданого відповідачу Державного акту серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку позивачу стало відомо тільки під час розгляду цивільної справи за №350/413/14-ц, то вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з цивільним позовом про визнання такого акту недійсним і його скасування він пропустив з поважних причин, а тому він підлягає до поновлення судом.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив поновити йому строк для звернення до суду, попущений ним з поважних причин, визнати недійсним та скасувати рішення Перегінської селищної ради від 04.12.2009 року про передачу у власність земельної ділянки, що в АДРЕСА_1, площею 0,1291 га ОСОБА_2; визнати недійсним та скасувати Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1291 га, що в АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий Перегінською селищною радою ОСОБА_2 19.01.2010 року; внести в Державний реєстр земель інформацію про анулювання запису в книзі реєстрацій державних актів на право приватної власності на дану земельну ділянку.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 19.11.2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано п. 28 рішення Перегінської селищної ради від 14.12.2009 року про передачу у власність земельної ділянки, що в АДРЕСА_1, ОСОБА_2, площею 0,1291 га. Визнано недійсним та скасовано Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1291 га в АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (кадастровий номер НОМЕР_1), виданий Перегінською селищною радою ОСОБА_2 19.01.2010 року. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу.

Вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального та матеріального права, якими він керувався під час ухвалення рішення, і які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, зазначає, що станом на день смерті спадкодавця земельна ділянка площею 0,1291 га не була приватизована та не була у користуванні спадкодавця ОСОБА_4., тобто не була спадковим майном, а відтак не підлягає розподілу як спадщина. У свідоцтві про забудову за вказаною адресою зазначено земля площею 0,0630 га, проте позивач не представив суду належних доказів, які б підтверджували факт передачі ОСОБА_4 у користування, оренду чи у власність землі вказаною площею. На його думку, схема земельної ділянки у свідоцтві про забудову не є належним доказом, який посвідчує передачу земельної ділянки у користування.

Вказує, що земельна ділянка площею 0,1291 га була передана йому у відповідності до вимог ст. 118 ЗК України із земель запасу селищної ради, що підтверджується пунктом 3 комісійного акту від 03.06.2009 року по вибору обстеження земельної ділянки, де зазначено, що під площею 0,1291 га під будівлями знаходиться 0,0213 га, під подвір`ям - 0,0451 га, а під ріллею - 0,0627 га. Інформацією управління Держкомзему у Рожнятівському районі від 26.06.2009 року та Висновком Рожнятівської СЕС від 02.07.2009 року також підтверджено, що земельна ділянка площею 0,1291 га передається у власність ОСОБА_2 за рахунок земель запасу Перегінської селищної ради.

Твердження позивача про те, що разом з переходом права власності на 1/2 частки житлового будинку до нього переходить і право на цю земельну ділянку, яка не була приватизована, апелянт вважає помилковим. На його думку, жодних правових підстав переходу права чи то в користування, чи то у власність земельної ділянки позивач ні в позові, ні в ході судового розгляду не надав. Тобто, факт того, що позивач став співвласником 1/2 частки будинку як спадщини ніяким чином не впливає на законність отримання апелянтом землі у власність до оформлення спадщини на цей будинок.

Вказує, що судом не взято до уваги той факт, що земля у власність була передана ще до того, як було оформлено спадщину на домоволодіння. Так, згідно ст. 118 ЗК України за рішенням сесії спочатку апелянтом було виготовлено проект землеустрою на 0,1291 га, який був затверджений селищною радою. Також п. 28 рішення Перегінської селищної ради від 14.12.2009 року ця земельна ділянка була передана у власність, а державний акт на землю ним було отримано 19.01.2010 року. Свідоцтво про право власності на будинок по АДРЕСА_1 як спадкове майно після смерті ОСОБА_4 він отримав 25.08.2010 року, тобто після того, як став власником земельної ділянки.

Оскільки земельна ділянка площею 0,1291 га не була у користуванні спадкодавця ОСОБА_4, а належала до земель запасу Перегінської селищної ради, то селищна рада розпорядилась нею в межах своєї компетенції. А факт того, що під будинком та будівлями значиться земля площею 0,0213 га, не є підставою для скасування рішення сесії селищної ради та державного акту на земельну ділянку площею 0,1291 га.

Вказує, що закон передбачає можливість користування землею в режимі добросусідства, а також шляхом встановлення сервітуту. Проте позивач з такими вимогами не звертався.

Крім того апелянт вважає, що судом не враховано позиції Перегінської селищної ради, яка підтвердила законність передачі землі площею 0,1291 га у власність апелянту із земель запасу.

Також зазначає, що судом визнано порушення прав позивача щодо користування земельними ділянками під будівлями площею 0,0213 га та під подвір`ям площею 0,0451 га, однак скасовано рішення сесії селищної ради та державний акт про право власності на землю площею 0,1291 га.

На підставі наведеного просить скасувати рішення Рожнятівського районного суду від 19.11.2018 року та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В судовому засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2015 року, задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області про визнання недійсними рішення Перегінської селищної ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на будинковолодіння. Визнано недійсним рішення Перегінської селищної ради від 13 липня 2010 року про оформлення права власності ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, яке видане Перегінською селищною радою 25 серпня 2010 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 6-13).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №36153092 від 09.04.2015 року на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2015 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Встановлено також, що п. 28 рішенням сесії Перегінської селищної ради від 4 грудня 2009 року №201-21/2009 «Про розгляд відношень юридичних та фізичних осіб та заяв громадян селища» ОСОБА_2 було вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1291 га під будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1, те передати земельну ділянку у власність на основі заяви, про що свідчить Архівний витяг з протоколу сесії №Р-8/04-01 від 14.02.2018 року (а.с. 92).

19.01.2010 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1291 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с. 16).

Копією Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 15.05.2017 року підтверджено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1291 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с. 50).

Згідно копії Акту вибору та обстеження земельної ділянки під обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 від 03.06.2009 року №100, копії Висновку Управління Держкомзему у Рожнятівському районі від 26.06 №5.2-04/652 загальна площа даної земельної ділянки становить 0,1291 га, склад її угідь під будівлями - 0.0213 га, подвір'ям - 0,0451 га, ріллею - 0,0627 га (а.с. 129, 130).

Як вбачається з копії Висновку відділу містобудування, архітектури та регіонального розвитку Рожнятівської райдержадміністрації від 22.06.2009 року №793/01-16.2/9, Схеми вибору та обстеження земельної ділянки, земельна ділянка площею 0,1291 га по АДРЕСА_1 знаходиться в межах генплану забудови АДРЕСА_1 також має обмеження наступного характеру: на збудований житловий будинок виготовити проектну документацію по існуючому стану (а.с. 131).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено його права на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_1, оскільки у площу переданої відповідачу землі входить земельна ділянка під будівлями площею 0,0213 га та подвір'я площею 0,0451 га. Разом з тим, відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду, оскільки такий позивачем не пропущено.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частинами 1, 2, 5 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений у статті 140 ЗК України і є вичерпним. Зокрема, такими підставами є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Як встановлено у ч. 3 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту, і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України).

Таким чином, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташовано. Визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Особа, яка набула права власності на частку в праві на будівлі чи споруди, стає власником (користувачем) відповідної частки у праві на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак, у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч. 5 ст. 319 ЦК України) (в тому числі щодо права користування земельною ділянкою).

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (ч.ч. 1, 3, 5 ст. 158 ЗК України).

Ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про порушення прав позивача, оскільки площа земельної ділянки, переданої відповідачу на підставі п. 28 рішення сесії Перегінської селищної ради від 04.12.2009 року №201-21/2009, включає частину земельної ділянки, на які розміщена належна йому частка домоволодіння.

Таким чином, місцевим судом правомірно задоволено позовні вимоги про визнання недійсним і скасування п. 28 рішення Перегінської селищної ради від 14.12.2009 року про передачу у власність земельної ділянки, що в АДРЕСА_1, ОСОБА_2, площею 0,1291 га., та визнання недійсним і скасування Державного акту серії НОМЕР_2 на право приватної власності на дану земельну ділянку, виданого Перегінською селищною радою ОСОБА_2

При цьому, вимога про внесення в Державний реєстр земель інформації про анулювання запису в книзі реєстрацій державних актів на право приватної власності на дану земельну ділянку не підлягає до задоволення, оскільки відповідні повноваження покладені на орган державної реєстрації прав, який до участі у розгляді справи залучено не було.

Доводи апелянта про те, що спірна земельна ділянка не була у користуванні спадкодавця ОСОБА_4, а тому ця земля не може бути об`єктом спадкування, а відтак і розподілу, а позивач міг би користуватися даною ділянкою шляхом встановлення сервітуту суд не бере до уваги, оскільки такі суперечать заявленим вимогам, наведеним нормам права і обставинам справи.

Зокрема, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2015 року встановлено, що будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 який є об'єктом спадщини після смерті ОСОБА_4, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво. 9 вересня 1978 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво на забудову садиби по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Перегінської селищної ради від 18 серпня 1978 року, складено акт відводу земельної ділянки, розбивки споруд в натурі та передачі проектної документації (а.с. 6-10).

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Що стосується вимог про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для такого поновлення, так як матеріалами справи доведено, що про наявність оскаржуваного рішення селищної ради та державного акту позивач довідався тільки під час розгляду в суді справи №350/413/14-ц за його позовом до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради про визнання недійсним рішення Перегінської селищної ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на будинковолодіння, який був поданий до суду 26.03.2014 року (а.с. 38-40), а з даними вимогами ОСОБА_3 звернувся до суду 28.03.2017 року.

За нормами ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 5 лютого 2019 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.