Житомирський апеляційний суд
Справа №294/799/18 Головуючий у 1-й інст. Мандро О. В.
Категорія 52 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №294/799/18 за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб - органу опіки та піклування Житомирської міської ради та органу опіки та піклування Великокоровинецької селищної ради Чуднівського району Житомирської області, про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року, яке ухвалено суддею Мандро О.В. у м.Чуднові

встановив:

У червні 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування підстав позову зазначила, що вона є бабусею неповнолітнього ОСОБА_2 . Батьки неповнолітнього онука - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , перебувають у розірваному шлюбі з 2006 року. З часу розлучення відповідач ОСОБА_3 не займається вихованням сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, з дитиною не спілкується, не проявляє до нього батьківської турботи, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Мати дитини ОСОБА_5 проживає разом з позивачем та сином, має першу групу інвалідності з 15.08.2017 року та потребує постійного стороннього догляду.

У зв`язку з наведеним просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Заочним рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач тривалий час не проявляє будь-якої батьківської турботи, не виконує свій обов`язок щодо піклування про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належних умов для виховання дитини. ОСОБА_3 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі проблемні питання пов`язані зі здоров`ям, лікуванням, вихованням та навчанням неповнолітнього ОСОБА_6 вирішуються виключно апелянтом, оскільки мати дитини є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду. На даний час бабуся не може встановити піклування над онуком, в зв`язку з тим, що відповідач не позбавлений батьківських прав.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні позивач та представник органу опіки та піклування Житомирської міської ради доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений. Від представника органу опіки та піклування Великокоровинецької селищної ради Чуднівського району Житомирської областінадійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , розірвано 22 листопада 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції від 22.11.2006 (а.с.10).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 07.06.2018 року, неповнолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та бабусею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько дитини ОСОБА_3 з родиною не проживає, не бере участі у вихованні дитини та ухиляється від батьківських обов`язків (а.с.4).

Зі змісту характеристики ОСОБА_2 , виданої Житомирським міським колегіумом вбачається, що відповідач ОСОБА_3 впродовж навчання сина у колегіумі інтересу до діяльності дитини не проявляв (а.с.7).

Мати дитини ОСОБА_5 проживає разом з позивачем та сином, має першу групу інвалідності з 15.08.2017 року та потребує постійного стороннього догляду (а.с.5,8).

Рішенням виконкому Житомирської міської ради від 20.03.2019 р. № 21, затверджено висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З 01 вересня 2019 року неповнолітній ОСОБА_2 є студентом першого курсу денної форми навчання факультету інформаційно-комп`ютерних технологій Державного університету «Житомирська політехніка» (а.с.114).

Під час апеляційного розгляду справи, суд, відповідно до положень ст. 171 СК України, з`ясував думку неповнолітнього ОСОБА_6 щодо вирішення даного спору, який не заперечував проти позбавлення батька ОСОБА_7 батьківських прав. При цьому зазначив, що останній раз бачив батька десь 7-8 років тому, коли він приїздив до нього на день народження. На даний час батько перебуває за межами України, останній раз спілкувався з батьком десь рік назад за допомогою програми інтернет-зв`язку «Viber», на сьогодні батько на зв`язок не виходить.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6 , є обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків. Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, оскільки службою у справах дітей виконкому Житомирської міської ради не з`ясовано у відповідача його ставлення до виконання батьківських обов`язків, у висновку не йдеться, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини. Також не може бути безумовною підставою для позбавлення батьківських прав несплата відповідачем аліментів та неможливість позивача встановити піклування над онуком.

Крім того, з метою захисту як найкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження її зв`язків із батьком.

Отже, суд першої інстанції, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Перевіривши справу в повному об`ємі, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: