Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 202/32490/13-ц

провадження № 61-19720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 грудня 2013 року у складі судді Мороза В. П. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 16 травня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, оформлений заявою позичальника № DNH4KS86380483 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 680 грн на строк 42 місяці до 16 листопада 2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості. 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» (поручитель) було укладено договір поруки № 167, згідно з яким ПАТ «Акцент-Банк» поручилося перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором на суму 10 тис. грн. Позичальник не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 27 вересня 2012 року в неї утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 59 870 грн 85 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 6 840 грн 80 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом -22 026 грн 87 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 27 676 грн; заборгованість зі штрафів, з яких: 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 827 грн 18 коп. - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, банк просив: стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Кредитним договором в розмірі 49 870 грн 85 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 грудня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів видачі кредиту, належного повідомлення боржника щодо здійснення примусового стягнення боргу, оригіналу кредитної справи, а також - детального розрахунку заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 грудня 2013 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» скасовано і закрито провадження у справі в цій частині. В решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 є обґрунтованим, оскільки банком не надано доказів видачі кредиту, детального розрахунку заборгованості. Зокрема, в розрахунку заборгованості допускається розрив часу з березня 2010 року до вересня 2012 року, відсутня деталізація і динаміка збільшення складових заборгованості за вказаний період, підстави та обсяги таких нарахувань. Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», суд апеляційної інстанції виходив з того, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 грудня 2013 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що факт укладення Кредитного договору визнаний представниками сторін, якими дійсність цього договору не заперечувалася, тому вказана обставина доказуванню не підлягає. При вирішенні спору суди попередніх інстанцій не врахували, що Кредитний договір є чинним і ніким не оспорений, не роз'яснили банку обов'язок надати оригінал кредитної справи, відомості про перерахування кредитних коштів, рух коштів по рахунку позичальника і не попередили про правові наслідки ненадання зазначених доказів.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року справу № 202/32207/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 16 травня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 680 грн на строк 42 місяці до 16 листопада 2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості. Погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця у період з 21 до 28 числа кожного місяця в сумі 314 грн 14 коп.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167, згідно з яким ПАТ «Акцент-Банк» поручилося перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором на суму 10 тис. грн.

Пунктом 4 договору поруки від 20 жовтня 2010 року № 167 визначено, що у випадку невиконання боржником обов'язків за Кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином своїх зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 27 вересня 2012 року складала 59 870 грн 85 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 6 840 грн 80 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 22 026 грн 87 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 27 676 грн; заборгованість зі штрафів, з яких: 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 827 грн 18 коп. - штраф (процентна складова).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлених позовних вимог, оскільки банком не надано суду доказів видачі кредиту, деталізованого розрахунку заборгованості, оригіналу кредитної справи та належного повідомлення боржника про примусове стягнення боргу.

Погодившись з такими висновками місцевого суду, апеляційний суд також зазначив про допущений у наданому банком розрахунку заборгованості розрив часу з березня 2010 року по вересень 2012 року.

Наведені висновки апеляційного суду не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням вищенаведених норм процесуального права.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги та не спростував їх належним чином, не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Факт укладення між сторонами Кредитного договору та отримання передбачених ним грошових коштів відповідач визнала, зокрема у письмових заперечення на позовну заяву, в яких навела свій розрахунок заборгованості та частково погодилася з пред'явленими до неї позовними вимогами.

Апеляційний суд не дослідив зазначений доказ, а також підписаний сторонами сам Кредитний договір, за умовами якого надані позичальнику грошові кошти були перераховані банком торговельному підприємству за придбану відповідачем побутову техніку. Також поза увагою суду залишилися доводи позивача про те, що позичальник користувалася наданими їй грошовими коштами, виконувала умови договору, частково погашаючи заборгованість. Суд не дав належної правової оцінки вказаним обставинам, у зв'язку з чим безпідставно погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність факту видачі кредиту.

Що стосується наданого банком розрахунку заборгованості, то висновок суду апеляційної інстанції про його неналежність не відповідає закріпленому у статті 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Незрозумілість для суду наданого позивачем розрахунку, зокрема щодо розриву часу та відсутності деталізації і динаміки збільшення складових заборгованості не може бути підставою для відмови в позові у зв'язку з його недоведеністю.

За змістом частини шостої статті 130, пункту 4 частини першої статті 169, статей 179, 185 ЦПК України 2004 року суд наділений повноваженнями уточнити позовні вимоги та з'ясувати питання стосовно поданих стороною доказів, відкласти розгляд справи за визнаної судом необхідності надання стороною особистих пояснень.

Наведені вимоги процесуального закону апеляційним судом не виконані.

Крім того, всупереч вимогам частини четвертоїстатті 10 ЦПК України 2004 року суд не попередив ПАТ КБ «ПриватБанк» про наслідки неподання доказів, які стосуються предмета спору, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не запропонував банку надати повний деталізований розрахунок кредитної заборгованості та роз'яснити його.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Всупереч усталеній практиці ЄСПЛ, вимогам статей 212, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані докази та не спростував переконливих аргументів позивача про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості.

Також помилковим є висновок апеляційного суду про пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з статтею 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 отримала кредит на строк 42 місяці до 16 листопада 2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач повинна була здійснювати у період з 21 до 28 числа кожного місяця в сумі 314 грн 14 коп. (щомісячний платіж) впродовж строку кредитування. Тобто сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, у межах строку кредитування до 16 листопада 2009 року відповідач повинен був, зокрема повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 17 листопада 2009 року позичальник повинен був незалежно від пред'явлення вимоги банком повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Зазначаючи у мотивувальній частині судового рішення про пропуск банком позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги на те, що строк виконання основного зобов'язання за Кредитним договором закінчився 16 листопада 2009 року, а з цим позовом банк звернувся до суду в жовтні 2012 року, тобто в межах трирічної позовної давності, не перевірив, яка заборгованість за договором та які періодичні платежі підлягають стягненню в межах вказаного строку.

Також помилковим є висновок апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог банку до ПАТ «Акцент-Банк» з огляду на таке.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься у статті 19 ЦПК України.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас при визначенні юрисдикції суд має враховувати, що відповідачі у справі пов'язані солідарним обов'язком як боржники.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Наслідки солідарного обов'язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений у частині першій цієї статті, а саме - у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов'язок, на зворотну вимогу.

Тому з огляду на солідарний обов'язок перед кредитором боржника за основним зобов'язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Частиною першою статті 1 та статтями 2, 12 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на ухвалення оскаржуваних судових рішень, передбачено, що справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України у чинній редакції,господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, Господарський процесуальний кодекс України в редакції, чинній на ухвалення оскаржуваних судових рішень, виключав можливість розгляду в порядку господарського судочинства в одному провадженні вимог до позичальника - фізичної особи та до поручителя - юридичної особи, яка є стороною договору, укладеного на забезпечення виконання основного зобов'язання, та має солідарні з позичальником зобов'язання, що випливають з кредитного договору та договору поруки.

Зі змісту статті 15 ЦПК України 2004 року випливає висновок про можливість розгляду таких вимог саме у порядку цивільного судочинства.

Позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов'язаними з обов'язком належного виконання основного зобов'язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/29241/13-ц (провадження № 14-118цс18).

Закриваючи провадження у справі в означеній частині, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник С. О. Погрібний