Провадження № 2/344/495/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою. Позовні вимоги мотивував тим, що постановою головного державного виконавця Богородчанського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Здерко М.М. 13.09.2017 року накладено арешт на все майно позивача. Арешт накладено на підставі заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року та виконавчого листа від 30.08.2017 року про стягнення коштів на користь ОСОБА_2 в обгрунтування заочного рішення, суд посилався на те, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 02.06.2011 року 30 000,00 дол. США та 05.07.2011 року ще 30 000,00 дол. США, строком до 02.06.2012 року та 05.07.2012 року відповідно, що підтверджено розписками. В суді позивача було визнано поручителем. На даний час кошти ОСОБА_3 ОСОБА_2 не повернуті, оскільки пішли на розвиток товариства, засновником якого із 100% часткою у статутному капіталі ТОВ Фірма Прокіп став ОСОБА_2 При прийнятті рішення про стягнення заборгованості в солідарному порядку, судом не було застосовано ч.4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі. ОСОБА_2 , вимогу до позивача, як поручителя, предявив через три роки 22.05.2015 року. Згідно розписок, строк виконання основного зобовязання настав 02.06.2012 року та 05.07.2012 року. Протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязань, ОСОБА_2 не звертався до позивача із вимогою виконати обовязок щодо погашення заборгованості боржника. Отже, відповідно до ч.2 ст. 559 ЦК України порука припинилась, оскільки, в межах строку поруки доказів предявлення вимоги до позивача, як поручителя не надано. На підставі наведеного, просив визнати поруку ОСОБА_1 , як засіб забезпечення виконання зобовязання укладеного у формі розписки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнути з відповідача судові витрати.

07.02.2018 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до суду відзив, відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що при розгляді справи про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 638 000,00 грн. боргу за договором позики та 3 654,00 грн. судових витрат, ОСОБА_1 не заявляв вимоги про визнання поруки припиненою, а ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.04.2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів, залишено без задоволення. Тобто на день предявлення позову наявне в силі рішення, яке виконується в порядку виконання судових рішень. Крім цього, рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення коштів в солідарному порядку в розмірі 50 000 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 24.10.2016 року становить 1 283 000,00 грн.) та 3% за кожен місяць прострочення виконання зобовязання в сумі 2 307 562,00 грн., а всього 3 590 562,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.03.2017 року скасоване рішення Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення солідарно з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 50 000 дол. США. В решті рішення Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року і зокрема в частині стягнення коштів з ОСОБА_1 залишено в силі. Вищевказані судові рішення ОСОБА_1 не оскаржував ні в апеляційному, ні в касаційному порядку (а.с.19, 20).

15.06.2018 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що 08.07.2015 року судом було прийнято заочне рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , а тому ОСОБА_1 був позбавлений можливості заявляти будь-які вимоги про визнання поруки припиненою. Крім того, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.03.2017 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду та визнано, що порука ОСОБА_5 припинена, а в даній справі ОСОБА_1 є одним із учасників справи як поручитель (а.с.37, 38).

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила, з підстав наведених у відзиві, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, однак в судових дебатах не заперечив щодо задоволення позову.

Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 02.06.2011 року та 05.07.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договори позики (розписки), відповідно до яких ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_2 під 3% місячних 30 000,00 дол. США та 30 000,00 дол. США, які зобовязався повернути на протязі одного року, тобто до 02.06.2012 року та 05.07.2012 року відповідно. ОСОБА_1 виступив гарантом по виконанню даних зобовязань (а.с.5, 6).

ОСОБА_3 у встановлений в розписках строк позики не повернув, у звязку з чим, ОСОБА_2 звертався до Івано-Франківського міського суду з позовм про стягнення коштів та заочним рішенням від 08.07.2015 року позовні вимоги були задоволені, стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 1 638 000,00 грн. боргу за договором позики та 3 654,00 грн. судових витрат (а.с.21).

Згідно вищезазначеного заочного рішення, ОСОБА_1 несе солідарну відповідальність разом із ОСОБА_3 , як поручитель за договорами позики (розписками).

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на час звернення до суду з позовом) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Як вбачається із копії розписок, сторонами не встановлено строку дії поруки, а тому кредитор ОСОБА_2 мав можливість протягом шести місяців строку існування поруки від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто з 02.06.2011 року до 02.12.2011 року та з 05.07.2012 року до 05.01.2013 року предявити вимоги до ОСОБА_1 , як поручителя, чого не зробив, внаслідок чого строк існування поруки закінчився, а сама порука припинилась.

Позовну заяву ОСОБА_2 подав до суду тільки 22.05.2015 року, тобто вимогу до поручителя позивач предявив після встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України строку.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування ст. 59 ЦК України до спірних правовідносин, у звязку з чим слід визнати поруку ОСОБА_1 за договорами позики (розписками) від 02.06.2011 року та 05.07.2011 року укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 30 000,00 дол. США кожна припиненою.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання поруки припиненою є обгрунтованою та підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час звернення до суду з позовом) розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640,00 грн.).

Оскільки, позовні вимоги підлягають до задоволення, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 640,00 грн. витрат по оплаті судового збору згідно квитанції №200.143.1/6971126 від 10.10.2017 року (а.с.1).

Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 559, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 141, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою задоволити частково.

Визнати поруку ОСОБА_1 за договорами позики (розписками) від 02.06.2011 року та 05.07.2011 року укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 30 000,00 дол. США кожна припиненою.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 А 640,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 26.06.2019 року.

Суддя Пастернак І.А.