Провадження № 22-ц/801/132/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 рокуСправа № 127/17885/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 127/17885/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року ухвалене під головуванням судді Борисюк І.Е., повний текст рішення складено 01 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2014 у справі № 712/5862/13-ц, яке набрало законної сили 11.12.2014, з відповідача стягнуто компенсацію вартості спільного майна подружжя в сумі 47 426, 18 гривень та судові витрати в сумі 5 650, 26 гривень. Таким чином у відповідача виникло зобов'язання сплати на користь позивача борг у сумі 53 076, 42 гривень, чого він не зробив добровільно і рішення суду виконується в примусовому порядку.

Згідно з довідкою ЦВДВС м. Черкаси № 15-1-36/1680 від 10.05.2018 стягнення заборгованості відбувалося в наступному порядку: в березні 2017 року сплачено 810, 84 гривень; в червні 2017 року - 2 204, 76 гривень; в серпні 2017 року - 811, 58 гривень; у вересні 2017 року - 2 434, 75 гривень; в грудні 2017 - 811, 59 гривень; в січні 2018 року - 811, 59 гривень; в лютому 2018 року - 2 271, 11 гривень. Залишок боргу становить 42 917, 23 гривень.

Позивач зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_3 звернулась у суд із вимогою про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 3 % річних в сумі 4 523, 00 гривень та інфляційних втрат в сумі 44 100, 80 гривень, а також судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2018 року позов задоволено частково. Вирішено: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних в сумі 4 411 гривень 34 копійки та інфляційні втрати в сумі 17 058 гривень 16 копійок; в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних в сумі 111 гривень 66 копійок та інфляційних втрат в сумі 27 042 гривні 64 копійки - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Заявник зазначає, що судом неповно з'ясовано усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, суд не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду.

Просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції даним правовим вимогам відповідає в повному обсязі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За нормою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ході розгляду справи встановлено наступні обставини.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2014 у цивільній справі № 712/5862/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання особистої приватної власності чоловіка на майно позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за Ѕ вартості спільного майна подружжя в сумі 47 426, 18 гривень та судові витрати в сумі 5 650, 26 гривень; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили 11.12.2014 згідно ухвали апеляційного суду Черкаської області (а.с. 9-14)

Судом також встановлено, що на виконання вищевказаного судового рішення, відповідачем були здійснені наступні розрахунки: 16.03.2017 сплачено 810, 84 гривень; 08.06.2017 - 1 393, 20 гривень; 10.08.2017 - 811, 58 гривень; 18.09.2017 - 1 623, 16 гривень; 13.11.2017, 14.12.2017, 15.01.2018 - по 811, 59 гривень; 14.02.2018, 14.03.2018, 16.04.2018, 14.05.2018, 13.06.2018, 11.07.2018, 17.09.2018 - по 757, 04 гривень, що підтверджується довідкою, виданою Центральним відділом ДВС м. Черкаси на виконання ухвали суду від 04.10.2018. (а.с. 93-95)

Таким чином, судове рішення виконано відповідачем не у повному обсязі, залишок боргу за вказаним рішенням суду станом на травень місяць 2018 року становить 40 702, 90 гривень.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування заборгованості за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти. Згідно ч.5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); та погодилася з висновком ВСУ, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295цс16, за змістом якої грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Саме вказаними правовими нормами керувався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду за вищевказаних встановлених обставин та, з огляду на це, прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, як і до часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що між відповідачем та позивачем зобов'язальних правовідносин не існувало, оскільки передбачена нормою ст. 625 ЦК України відповідальність, не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема не поширюється на сімейні правовідносини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Апеляційна скарга обгрунтована також тим, що при поданні позовної заяви, позивачем були порушені вимоги ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме: надано неправдиві дані стосовно адресу електронної пошти та відомостей щодо місця проживання позивача. Однак, такі твердження апелянта не спростовують оскаржуване рішення суду першої інстанції та не впливають на його законність.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції були порушені права відповідача, щодо змагальності сторін, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В рішенні зазначено, що кожна сторона була належним чином проінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх і це відповідає дійсності, оскільки на а/с 38-43, 60-64 містяться відзив відповідача на позов, його заперечення на відповідь позивача; на а/с 70-71 міститься відповідь на заяву позивача.

Щодо розгляду судом першої інстанції справи у порядку спрощеного позовного провадження, то такий порядок відповідає нормам ч. ч. 1-3 ст. 274 ЦПК України та не є порушенням вимог п.1ч.4 цієї ж ст. 274 ЦПК України, з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи, предметом позову є відповідальність за невиконання грошового зобов'язання відповідача, яке виникло в результаті несплати ним позивачці грошової компенсації при поділі майна подружжя ( а/с 9-12). Даний спір не є спором, що витікає з сімейних відносин.

Більше того, якщо виходити навіть з того, що грошове зобов'язання виникло в результаті розподілу майна подружжя, то п.1 ч.4 ст. 274 вказує на те, що спори про поділ майна подружжя є виключенням і можуть розглядатися саме у порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження позивачка подала у своїй позовній заяві, відповідно до вимог ч.1 ст. 276 ЦПК України (а/с 7).

У заяві відповідача від 14.08.2018 року, він заперечує проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та просить суд розглянути справу за правилами загального позовного провадження, зазначаючи з посиланням на п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних правовідносин ( а/с31).

Як уже було зазначено, даний спір не виник з сімейних відносин і відповідач, який є апелянтом, неправильно трактує норму п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України щодо даної цивільної справи., тому суд першої інстанції правомірно залишив клопотання відповідача без задоволення своєю ухвалою від 16.08.2018 року ( а/с 32).

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не мав матеріальної змоги виконати рішення суду, оскільки згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. А ч. 2 ст. 625 ЦК України вказує на відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, як і було заявлено позов та як вирішив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій; власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин, тому вони не спростовують рішення суду першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук