Справа № 242/1809/19
Провадження № 2/242/743/19
РІШЕННЯ

Іменем України

12 грудня 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач звернувся до суду із позовом в якому зазначив, що він є власником будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку зареєстрована, але не мешкає його племінниця ОСОБА_2 . Він не може розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, тому просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Селидове Донецької області, Україна, громадянку України, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі.

16.04.2019 року відкрито провадження по справі та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та за наявними матеріалами.

09.09.2019 р. по справі було ухвалено заочне рішення, яке було скасовано за заявою відповідача ухвалою суду від 20.11.2019 р. та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно договору дарування від 26.02.1983 р. житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , що також підтверджується довідкою Селидівського БТІ (а.с.6-8).

Згідно довідки, ОСОБА_2 зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але, як вбачається з Акту від 18.03.2019 р. не проживає за зазначеною адресою з 04.08.2014 р. .(а.с.9-10).

Як вбачається з довідки Селидівського БТІ, згідно реєстраційних даних станом на 01.01.2013 р. за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 числиться квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження СП Міськ.Жеу м.Селидове від 06.12.2001 р. за № 29, зареєстроване у Селидівському БТІ 14.12.2001 р. за р.№ 3197.

До своєї заяви про відкладення розгляду справи від 26.06.2019 р. ОСОБА_2 на підтвердження поважності не проживання за адресою: АДРЕСА_1 , надала талон-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, згідно якого 16.06.2019 р. о 20.13 годині за адресою: АДРЕСА_1 , дядько не пускає її до будинку(а.с.31).

Відповідач надала пояснення, де зазначила, що з 04.03.2014 р. з письмового дозволу позивача була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично між нею та позивачем було укладено договір найму житлового приміщення без обмеження строку та без застережень та конкретних зобов`язань з її сторони. Вона перевезла до будинку свої речі, які до теперішнього часу перебувають в будинку. У зв`язку із значною віддаленістю місця робот та навчання від місця реєстрації не мала можливості приїздити у м.Селидове а тимчасово була вимушена здійснювати відпочинок у знайомих в м.Донецьку, м.Покровськ чи с.Рівне. Зазначені обставини вважає поважними щодо не проживання за місцем реєстрації. З середини 2019 р. позивач став перешкоджати в користуванні жилим приміщенням, у зв`язку з чим 16.06.2019 р. вимушена була звернутися до Покровського ВП. Зазначене можуть підтвердити свідки, яких відповідач просила викликати у судове засідання.

Належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного суду не надала.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців.

Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 зі змінами» Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК),

необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у

сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст.3 зазначеного Закону вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Відповідно до ст..6 Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Що стосується клопотання відповідача про виклик свідків, то суд вважає за необхідне відмовити у його задоволенні, оскільки в матеріалах справи є Акт про не проживання, підписаний головою вуличного комітету, секретарем міської ради та свідками і скріплений печаткою, що підтверджує не проживання відповідача за адресою реєстрації з 04.08.2014 р. Відповідач належних та допустимих доказів щодо недійсності акту не надала. Позивач зареєстрував відповідачку у належному йому будинку, проте, на день звернення до суду із позовною заявою, тобто на 01.04.2019 р., не давав згоду на повернення відповідача до будинку після її відсутності понад встановлені законом строки. Відповідач з 04.08.2014 р. і до 16.06.2019 р., згідно її пояснень, мешкала за різними адресами поза адресою свого місця реєстрації на свій вільний розсуд без чинення перешкод з боку позивача. До відділу поліції за захистом своїх порушених прав з приводу неможливості потрапити до будинку за місцем реєстрації не зверталася, а звернулася із заявою після подання позовної заяви про її виселення.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки причини відсутності відповідача понад встановлені строки з 04.08.2014 р. за місцем реєстрації, викладені в її поясненнях, такі як робота в інших містах, не можна вважати поважними, оскільки в перервах між роботою вона також не мешкала за адресою реєстрації. Договору найму житлового приміщення відповідачкою надано не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.258, 259, 263, 264, 265, 280, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Селидове Донецької області, Україна, громадянку України такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 12.12.2019 р.

Суддя