г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/190/17
Номер провадження 2/213/23/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2019 року Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Нестеренка О.М.,

секретарі судового засідання - Ладухіна І.С., Шрам В.А.,

за участю представника позивача адвоката Буліч Н.В.,

представника відповідача адвоката Велегури М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності на 1/2 частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 17.01.2017 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який в наступному уточнила, та просить визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля марки «VOLKSWAGEN GRAFTER» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості спірного автомобіля, що становить 113367,22 грн. Також просить стягнути з відповідача понесені нею витрати по сплаті судового збору та пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 2300,00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 22.06.2016, від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але з вересня 2016 року спільне проживання з відповідачем та шлюбні відносини припинені, відповідач виїхав за межі України, і з того часу вона проживає разом із сином.

За час подружнього життя - в серпні 2016 року - ними було придбано автомобіль «VOLKSWAGEN GRAFTER» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Оскільки спорів на той час між ними не виникало, право власності на автомобіль було оформлено на відповідача, останній користувався спільним автомобілем вже після припинення шлюбних відносин. А після того, як дізнався про те, що вона звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на половину автомобіля, а саме 08.02.2017 відповідач без її дозволу оформив договір купівлі-продажу спірного автомобіля зі своїм батьком ОСОБА_3 , згідно з яким ОСОБА_3 став власником цього майна. Розподілити спільне майно добровільно відповідач відмовляється, користується ним разом із третьою особою у справі, чим обмежує її права на належне їй майно.

Провадження у справі відкрите ухвалою від 01.02.2017.

Ухвалою суду від 18.10.2017 за клопотанням представник позивача у справі витребувано докази щодо власника спірного автомобіля на час розгляду справи.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23.01.2018 позивач уточнила позовну заяву, залучила до участі у справі в якості третьої особи нового власника автомобіля ОСОБА_3 , а також змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

За клопотанням представника позивача у справі було проведено судову автотоварознавчу експертизу з визначення середньої ринкової вартості спірного майна, після чого 12.08.2019 позивач знов уточнила позовні вимоги в частині ціни позову та вартості спірної частки у спільному майні.

Позивач та відповідач про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно, в установленому порядку, але в судове засідання не з`явилися, уклали договори з адвокатами про надання правової допомоги /а.с.21,33/.

Третя особа ОСОБА_3 до суду викликався, але в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань від нього не надійшло.

Представники сторін наполягають на розгляді справи у відсутності третьої особи, представник відповідача відмовився від свого клопотання про допит ОСОБА_3 в якості свідка.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, пояснила, що сторони згоди щодо розподілу спільного майна, придбаного у шлюбі, не досягли, хоч відповідач і не оспорює того факту, що автомобіль є спільним майном, тому позивач і змушена звернутися до суду. Стверджує, що автомобіль був придбаний на спільні кошти, відповідач порушив її права на частку в автомобілі, продавши його після подання нею позову до суду, без її згоди. Пояснила, що середня ринкова вартість спірного автомобіля згідно з висновком експерта складає 226734,44 грн., тому вважає, що 1/2 частка його вартості, яка має бути врахована при поділі майна подружжя, становить 113 367,22 грн., тому просить саме таку частку стягнути з відповідача на користь позивача.

Представник відповідача не заперечував той факт, що автомобіль було придбано сторонами в період шлюбу, але проти задоволення позову заперечував, зазначив, що позивачу було відоме про те, що відповідач продав автомобіль третій особі, оскільки кошти, отримані від його продажу були витрачені на загальні потреби родини. Крім того, зауважив, що на цей час автомобіль належить іншій особі, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.06.2016, на цей час шлюб не розірвано /а.с.7/.

Сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього /а.с.8/.

Свідоцтвом про зміну імені підтверджується, що ОСОБА_7 11.07.2017 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » /а.с.147/.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 17.08.2016, наданою суду позивачем при зверненні з позовом, автомобіль «VOLKSWAGEN GRAFTER», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_2 /а.с.9/.

Тобто встановлено, що даний автомобіль було придбано відповідачем в період, коли сторони у справі знаходились у зареєстрованому шлюбі.

Викладеними обставинами відповідають правовідносини, які виникають із рівних прав подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з наданою суду на виконання ухвали про витребування доказів інформацією Територіального сервісного центру № 1243, транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN GRAFTER», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , з 17.08.2016 по 08.02.2017 зареєстровано за ОСОБА_2 , 1986 р.н., на підставі договору купівлі-продажу, оформленого в ТСЦ 1242. З 08 лютого 2017 року зазначений транспортний засіб перереєстровано в ТСЦ 1243 на підставі договору купівлі-продажу, оформленого в СГ ТОВ «Трансмехбуд 2015» за № 7221/17/000444 від 08.02.2017 за гр. ОСОБА_3 , 1963 р.н., державний номерний знак НОМЕР_2 , що крім того підтверджено наданою суду копією відповідного договору /а.с.115-117/.

Статтею 368 ЦК України визначено право спільної сумісної власності. Згідно з положеннями частини першої цієї статті спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частина третя даної статті визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вважає, що, звертаючись до суду з вищезазначеними вимогами, позивач фактично просить розподілити спільне майно подружжя, а тому керується положеннями ст.57 СК України, відповідно до якої, особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно набуте ним до шлюбу, майно набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто нормою цієї статті встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Тлумачення ст.60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Відповідно ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Положеннями ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

За змістом ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст.372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч.5 ст.71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами, що спірний автомобіль було набуто сторонами у період шлюбу, отже він є спільним майном подружжя й підлягає поділу.

Інших доказів сторонами не надано.

Оскільки відповідач по справі ОСОБА_2 розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача по справі ОСОБА_8 , то способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

Через те, що спірне майно оформлено на відповідача, який після припинення шлюбних відносин вирішувати питання про його поділ відмовився, позивач була вимушена звернутися до суду з заявою про поділ спільного сумісного майна.

Відповідно до пунктів 22 - 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям,а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи(п.22).

Згідно з п.25 зазначеної Постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його,таке майно або його вартість враховується при поділі (п.30).

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 № 6-486цс16.

Також, суд відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК керується Постановою Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц, провадження №61-9018сво18, де суд касаційної інстанції відступив від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №201/14044/16-ц, провадження №61-189ск17, та дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу у цій справі, слід визначати виходячи із його середньої ринкової вартості на час розгляду справи.

Відповідно до Висновку судової автотоварознавчої експертизи від 22.04.2019, середня ринкова вартість об`єкта на день оцінювання становить 226734,44 грн. Відповідно вартість 1/2 частки складає 113 367,22 грн. /а.с.186-196/.

Тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1/2 частини вартості в розмірі 113 367,22 грн. вказаного автомобіля є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд вважає, що, заперечуючи встановлені судом обставини, відповідач належних і допустимих доказів на їх спростування не надав. Твердження відповідача в своїх запереченнях про те, що кошти після продажу автомобіля були витрачені на потреби сім`ї, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Невизнання відповідачем позовних вимог, розцінюється судом як спосіб захисту власних інтересів.

Проте, вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на Ѕ частку спірного автомобіля задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Відповідно до ст.316 ч.1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Разом з тим, як видно із копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №7221/17/000444 від 08 лютого 2017 року, оформленого в СГ ТОВ «Трансмехбуд 2015», відповідач по справі ОСОБА_2 передав автомобіль «VOLKSWAGEN GRAFTER» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у власність покупця ОСОБА_3 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 25281,00 грн. /а.с.129-131/.

За таких обставин, встановивши, що автомобіль «VOLKSWAGEN GRAFTER» було продано відповідачем під час шлюбу, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частку даного автомобіля, є безпідставною, та такою, що задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд керується положеннями ст.5 ЦПК України, якою визначені способи захисту, які застосовуються судом.

Так, згідно з ч.1 цієї статті, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини другої цієї статті, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тому, з огляду на положення ст.60 Сімейного кодексу України, згідно з якою, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, суд вважає за доцільне вийти за межі заявлених позивачем вимог та визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд вважає, що позивачем надано суду достатньо належних доказів, які підтверджують, що згоди на продаж спільного автомобіля позивач, як дружина, відповідачу не надавала, тобто відповідач продав спільне майно без відому позивача.

Водночас, суд враховує, що відповідач не скористався правом на надання доказів проти заявлених вимог.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, та вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору та витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи. Ці витрати підтверджено відповідними квитанціями /а.с. 2, 234а/.

Судом встановлено, що відповідно до Висновку судової автотоварознавчої експертизи від 22.04.2019, середня ринкова вартість спірного об`єкта на день оцінювання становить 226734,44 грн. /а.с.186-196/, отже вартість Ѕ частки становить 113367,22 грн., а тому судовий збір за кожну вимогу майнового характеру відповідно до Закону України «Про судовий збір» у розмірі 1 % становить 1133,67 грн., а всього 2267,34 грн. Витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи складають 2300 грн.

Керуючись ст.ст.57, 60 - 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 365, 368 ЦК України, ст.ст. 81, 133, 139, 141, 228-229, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності на 1/2 частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, задовольнити частково.

Визнати автомобіль «VOLKSWAGEN GRAFTER» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке набуте під час шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , в якості грошової компенсації її частки у спільному майні подружжя - автомобіля «VOLKSWAGEN GRAFTER» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суму 113 367 (сто тринадцять тисяч триста шістдесят сім) грн. 22 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на відшкодування судових витрат 4567,34 грн. в тому числі на відшкодування сплаченого ним судового збору - 2267,34 гривень та на відшкодування витрат на судову експертизу - 2300,00 гривень.

Повернути ОСОБА_1 зайво сплачений судовий збір у розмірі 288 (двісті вісімдесят вісім) грн. 96 коп. (квитанція № 3588398 від 16.01.2017)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Інформація щодо учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Вступну та резолютивну частину рішення проголошено в судовому засіданні 16.12.2019.

Повний текст складено та підписано 19.12.2019.

Суддя О.М. Нестеренко