Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 522/5188/15-ц

провадження № 61-39849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 ,

представник позивача - ОСОБА_5 ,

відповідач - ОСОБА_6 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_5 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2016 року у складі судді Шенцевої О. П. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання, визнання договору дарування недійсним та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що маючи на меті укласти договір про довічне утримання, ОСОБА_6 замаскувала його під договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Договір дарування фактично не бажав укладати, він був укладений з метою приховати дійсний правочин - договір довічного утримання, тому є удаваним правочином.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 21 грудня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В. М. та зареєстрований в реєстрі за номером № 14360, визнати його договором довічного утримання, розірвати договір довічного утримання, укладений між ним та ОСОБА_6 21 грудня 2002 року, визнати за ним право власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою суду від 07 вересня 2016 року до участі у справі залучено ТОВ «Кредитні ініціативи» третьою особою.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2018 року до участі у даній справі правонаступників позивача ОСОБА_1 : ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з частиною другою статті 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Під час розгляду справи у суді не було встановлено, що укладаючи договір дарування, сторони мали намір, домовленість та бажання приховати договір довічного утримання. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому й відмовив у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з частиною другою статті 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. З цих підстав такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Укладаючи спірний договір дарування, сторони не мали наміру, домовленості та бажання приховати договір довічного утримання, оскільки подальші дії обдарованого - відповідача ОСОБА_6 свідчать про те, що вона стала єдиним власником спірної квартири, яку 05 квітня 2008 року, тобто більше ніж через п`ять років після укладення спірного договору дарування, передала в іпотеку.

Всі викладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що укладаючи спірний договір дарування спірної квартири 21 грудня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 14360, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не

будь-який інший договір, у тому числі договір довічного утримання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,

представник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , -

ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким ї позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що фактично квартиру було передано ОСОБА_1 ОСОБА_6 не безоплатно, а з умовою довічного утримання, тобто насправді було укладено інший правочин. Судами першої та апеляційної інстанцій під час судового розгляду справи не було взято до уваги та досліджено належним чином показання свідків, які підтвердили, що відповідачка не здійснювала догляду за позивачем, що очевидно свідчить про невиконання договору довічного утримання, що є підставою для його розірвання. Судами також не враховано те, що ОСОБА_1 та його дружина після укладення спірного договору продовжували проживати у спірній квартирі та зазначена квартира була єдиним житлом пенсіонерів.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору дарування від 21 грудня 2002 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Горецькою В. М. в реєстрі за № 14360, ОСОБА_1 подарував

ОСОБА_6 квартиру

АДРЕСА_1 .

Згідно із змісту вказаного договору зазначена квартира відчужується за згодою дружини дарувальника, ОСОБА_9 , що підтверджується її заявою.

Відповідно до пункту 8 договору дарування від 21 грудня 2002 року зміст статті 190 КК України, що передбачає кримінальну відповідальність за шахрайство шляхом використання підробних документів, пункт 13 Правил використання приміщеннями в житлових будинках і прибудованих приміщень, затверджених постановою Кабінету міністрів України

від 08 жовтня 1992 року № 572, статті 58 ЦК України, у якій передбачено наслідки мнимої та удаваної угоди, сторонам роз`ясненні.

Умови щодо встановлення обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-які дії майнового чи немайнового характеру, спірний договір не містить.

15 квітня 2008 року відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк»

(далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_6 уклали кредитний договір

№ 1501/0408/88-047, згідно якого ОСОБА_6 отримала в кредит у розмірі 75 000 доларів США на строк до 13 квітня 2018 року (а. с. 130-135, т. 1).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 05 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки № 501/04 08/88-047-Z-1 відповідно до якого остання передала банку в іпотеку наступне майно: квартиру

АДРЕСА_1 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат, загальною житловою площею 38,5 кв. м та підсобних приміщень, загальна площа квартири 58,3 кв. м (а. с. 126-133, т. 1).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та факторинговою компанією «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу (а. с. 102-103, т. 1).

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого

ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, та договорів забезпечення Отже, внаслідок укладення указаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, позичальником якого є ОСОБА_6 (а. с. 100-101,

т. 1).

ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина, яку по заповітом прийняв його неповнолітній онук, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого виступає його мама ОСОБА_4 (а. с. 45-46, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , після смерті якої ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про прийняття спадщини також звернулась ОСОБА_7 , яка проживає в

АДРЕСА_1 , що підтверджується копією спадкової справи (а. с. 60-62, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подана представником - ОСОБА_5 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Згідно з

пунктом 19 помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У пункті 25 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з частиною другою статті 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені

статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Під час розгляду справи у суді не було встановлено, що укладаючи договір дарування, сторони мали намір, домовленість та бажання приховати договір довічного утримання.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України).

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі досліджуваних доказів, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку та з урахуванням зазначених вимог закону суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що, укладаючи спірний договір дарування спірної квартири 21 грудня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Горецькою В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 14360, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не

будь-який інший договір, у тому числі договір довічного утримання.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович