П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 263/4276/18

Номер провадження 22-ц/804/1945/19

08 серпня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.

за участю секретаря - Тулянкіної М.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Маріупольська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Маріупольської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року, у складі судді Соловйова О.Л.,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання незаконним та скасування п.6 рішення №7/21-1921 від 27.09.2017 року, який у подальшому змінив, посилаючись на наступні обставини. Вказував, що він є власником нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , площею 28,3 кв. м., право власності на яке він набув 05.10.2016 року на підставі договору дарування нерухомого майна, укладеного між ним та ОСОБА_2 , якою, у свою чергу, на підставі рішення Маріупольської міської ради від 20.12.2011 року №6/14-1449, 27.02.2012 р. укладався договір оренди земельної ділянки площею 0,0017 га, розташованої по АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі у неспеціалізованих магазинах (функціонування торгівельного павільйону).

Бажаючи переоформити право на оренду зазначеної земельної ділянки, він 01.03.2017 року звернувся до Маріупольської міської ради через Центр надання адміністративних послуг із заявою про отримання адміністративної послуги «Рішення міської ради про переоформлення права оренди земельної ділянки при переході права власності на об`єкти нерухомого майна за наявності діючого договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого у встановленому законом порядку». Вважає, що його право на переоформлення договору оренди земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна є похідним від права власності на нерухоме майно. Проте, п.6 рішенням Маріупольської міської ради від 27.09.2017 №7/21-1921, йому було відмовлено у наданні в оренду земельних ділянок площею 0,0014 га та площею 0,0017 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування нежитлового приміщення) по АДРЕСА_1 . З урахуванням заяви про зміну предмету позову від 18.03.2019 року просив визнати незаконним та скасувати п.6 рішення Маріупольської міської ради від 27.09.2017 року №7/21-1921 «Про припинення права оренди земельної ділянки фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та надання в оренду земельних ділянок по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 ». Також просив зобов`язати Маріупольську міську раду повторно розглянути його заяву про отримання адміністративної послуги про переоформлення права оренди земельних ділянок при переході права власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Маріупольської міської ради № 7/21-1921 від 27 вересня 2017 року. Зобов`язано Маріупольську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про отримання адміністративної послуги про переоформлення права оренди земельних ділянок при переході права власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 . Стягнуто з Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник Маріупольської міської ради - Дзюбенко Н.А., подала апеляційну скаргу та посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Зазначає, що суд не взяв до уваги, що відповідно до постанови Апеляційного суду Донецької області від 04.07.2018 року заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 01.09.2010 скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 до виконавчого комітету Іллічівської районної ради міста Маріуполя Донецької області, правонаступником якої є Маріупольська міська рада Донецької області, про визнання права власності на самочинно збудоване майно, на підставі якого було набуто право власності ОСОБА_2 ,відмовлено.

Тобто, на момент прийняття рішення Маріупольською міською радою, що оскаржується , право власності ОСОБА_3 на нежиле приміщення на орендованій ділянці не існувало.

Крім того, а підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України на момент прийняття оскаржуваного рішення Маріупольська міська рада вважала договір дарування нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, оскільки даний договір оскаржувався Маріупольською міською радою у судовому порядку, та наразі дана цивільна справа №264/2471/17 знаходиться в провадженні Верховного Суду , в якій ними оскаржується рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23.10.2017 року та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 13.12.2017 року, за яким иїм було відмовлено у визнанні договору дарування нежилого приміщення недійсним.

Важають, що Маріупольською міською радою було прийнято законне та обґрунтоване рішення, яке направлене на захист інтересів територіальної громади.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Позивач своїм правом не скористався.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. (а.с.127-128). Від представника позивача 22.07.2019 року надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. (а.с.108)

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Зінов`єва І. Г. , який просив апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні встановлено перехід права власності на нежитлову будівлю від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та, оскільки ОСОБА_2 користувалась земельною ділянкою за даною адресою за договором оренди від 27.02.2012 року, то до позивача перейшло право оренди на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача ОСОБА_2 , при цьому, право оренди земельної ділянки ОСОБА_2 припинилося. Позивач продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.04.2018 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлова будівля загальною площею 28.3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - договір дарування, серія та номер 4558, виданий 05.10.2016. (а.с.13).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.09.2016, земельна ділянка площею 0,0017 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення - для роздрібної торгівлі у неспеціалізованих магазинах (функціонування торгового павільйону), за адресою: АДРЕСА_1 , належить Маріупольській міській раді, передана в оренду ОСОБА_2 на підставі договору оренди земельної ділянки, серія та номер 523 від 27.02.2012, строк дії договору - до 20.12.2016. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. (а.с.14).

З опису документів на отримання адміністративної послуги реєстраційний номер №02/22-0574, вбачається, що ОСОБА_1 01.03.2017 звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою щодо переоформлення права оренди земельної ділянки. (а.с.16).

Рішенням Маріупольської міської ради № 7/21-1921 від 27.09.2017 було припинено право оренди земельної ділянки площею 0,0014 га по АДРЕСА_1 за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , розірвано договір оренди земельної ділянки від 04.08.2015, укладений між Маріупольською міською радою та ОСОБА_2 , відмовлено у наданні земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , в оренду ОСОБА_1 , вжито заходів, щодо скасування державної реєстрації права власності від 05.10.2016 за ОСОБА_1 (а.с.17).

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.377 Цивільного Кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Положеннями ч. 1, 4 ст.120 Земельного Кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Частиною 3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" також передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі переходу права власності на майно, що заходиться на орендованій земельний ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене, в тому самому обсязі і на тих самих умовах, які існували для попереднього власника. Тобто особа, яка набула права власності на майно, фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене, при цьому договір оренди земельної ділянки щодо попереднього власника нерухомого майна припиняється договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці нерухоме майно.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року, справа №6-253ц16.

Отже, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача земельною ділянкою припиняється автоматично в силу закону та не потребує оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, а має місце лише заміна сторони у зобов`язанні.

Представник відповідача у апеляційній скарзі зазначив, що підставою для прийняття відповідного рішення стало те, що на момент прийняття рішення Маріупольської міської ради знаходився спір про право власності на спірний об`єкт, крім того, на момент розгляду заяви позивача в провадженні Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області знаходилася справа про визнання правочину недійсним, а саме договору дарування, а також те, що договір оренди земельної ділянки на момент звернення ОСОБА_1 закінчився.

Проте, за змістом ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

У постанові від 23.03.2016 по справі № 6-146цс16 Верховний суд України дійшов висновків, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушеним у разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.

В матеріалах справи відсутні письмові заперечення орендодавця щодо продовження строку дії договору протягом одного місяця після закінчення строку договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.10.2017 року по цивільній справі № 264/2471/17 за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, на яке посилається представник відповідача, у задоволенні позовних вимог Маріупольській міській раді відмовлено та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13.12.2017 року вказане рішення залишено без змін. Постановою Верховного суду від 04 липня 2019 року касаційну скаргу Маріупольської міської ради залишено без задоволення, рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.10.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13.12.2017 року залишено без змін. (а.с.110-115).

Отже, як на час набуття позивачем права власності на нежиле приміщення по АДРЕСА_1 , так і на час прийняття рішення Маріупольською міською радою № 7/21-1921 від 27 вересня 2017 року , позивач був законним володільцем даної нерухомості, а , отже, в силу частини 3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" набув право на оренду на земельної ділянки, на якій розташоване дане майно, та звернувся до власника землі з відповідною заявою, яка б мала бути розглянута з оглядом на викладені обставини.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на цивільну справу № 2-7615/10, є неслушним, оскільки предметом спору у цивільній справі № 2-7615/10, був об`єкт самочинного будівництва, тоді як предметом договору дарування, за яким ОСОБА_1 набув право власності на нежиле приміщення, є нежитлова будівля, що належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 25 липня 2014 року за № 24730496.

Дана обставина була встановлена постановою Верховного Суду від 04 липня 2019 року, справа 264/2471/17.( а.с. 110-115)

Крім того, судова колегія погоджується з висновками суду щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо отримання адміністративної послуги про переоформлення права оренди земельних ділянок при переході права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

В своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 826/4418/14, Верховний Суд України вказав, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність із точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо отримання адміністративної послуги про переоформлення права оренди земельних ділянок при переході права власності на об`єкт нерухомого майна може бути вказівкою на спосіб відновлення порушеного права.

Разом з цим, пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Виходячи із загальних засад принципу диспозитивної цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач оскаржував саме п. 6 рішення Маріупольської міської ради № 7/21-1921 від 27 вересня 2017 року щодо відмови у наданні земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , в оренду ОСОБА_1 суд першої інстанції помилково у резолютивній частині рішення вказав про скасування у повному обсязі рішення Маріупольської міської ради №7/21-1921 від 27 вересня 2017 року, отже, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в цій частині, та у другому абзаці резолютивної частини судового рішення після слів «Визнати незаконним та скасувати» додати слова та цифри «пункт 6».

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу Маріупольської міської ради задовольнити частково.

рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року змінити.

У другому абзаці резолютивної частини судового рішення після слів «Визнати незаконним та скасувати» додати слова та цифри «пункт 6».

В решті судове рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 серпня 2019 року .

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Кочегарова Л.М.