ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року м. Чернівці справа № 725/2442/19

провадження №22-ц/822/1031/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 серпня 2019 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2019 року, ухвалені під головуванням судді Стоцької Л.А.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06 листопада 2010 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого вона позичила останній грошові кошти в сумі 8000 євро, строком на один рік. 25 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримала від неї у позику ще 2500 євро. На підтвердження факту укладення договорів позики ОСОБА_3 , у присутності свого чоловіка ОСОБА_6 , написала розписки.

11 січня 2011 року ОСОБА_3 отримала від неї у позику ще 6000 євро, що підтверджується розпискою.

Протягом визначеного річного терміну відповідачка кошти в сумі 16500 євро не повернула, у зв`язку з чим ними неодноразово продовжувався строк виконання зобов`язання та в подальшому було визначено такий до першої вимоги.

06 квітня 2015 року відповідачка частково повернула позику у сумі 1500 євро.

08 листопада 2015 року відповідачка надала їй розписку, якою підтвердила, що станом на вказану дату сума боргу за договором позики становить 15000 євро. Аналогічні розписки були складені 08 листопада 2016 року та 08 листопада 2017 року.

Вона неодноразово зверталась до відповідачки з вимогами про повернення позики, проте у добровільному порядку кошти повернуто не було. Зокрема, 14 березня 2019 року вона надіслала ОСОБА_3 вимогу про повернення їй у п`ятиденний термін позики у розмірі 15000 євро та 3 % річних за користування коштами за період з 08 листопада 2017 року по 14 березня 2019 року в сумі 589 Євро. Проте відповідачка на вказану вимогу не відреагувала.

Також вказувала на те, що дана позика була отримана ОСОБА_3 у присутності її чоловіка ОСОБА_5 , що, на її думку, свідчить про отримання позики в інтересах сім`ї.

Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики у сумі 15000 євро, 3 % річних за період з 08 листопада 2017 року по 25 квітня 2019 року у розмірі 657,12 Євро та понесені нею судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 08 листопада 2017 року у розмірі 14800 євро та 3 % річних за період з 18 квітня 2019 року по 25 квітня 2019 року у розмірі 9,73 євро.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6344,86 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави понесені судові витрати у розмірі 4109,70 грн.

Задовольняючи частково позов до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог. Зокрема, посилався на те, що в матеріалах справи містяться розписки ОСОБА_3 про отримання нею у позику у ОСОБА_1 16500 Євро, а також докази повернення частини позики в розмірі 1700 Євро. Стягуючи з ОСОБА_3 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив із того, що строк виконання зобов`язання сплив 17 квітня 2019 року, а тому нарахував 3% річних за період з 18 квітня 2019 року 25 квітня 2019 року дата подачі позовної заяви).

Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 на момент укладення договору позики від 08 листопада 2017 року у шлюбі з ОСОБА_5 не перебувала і його підпис у розписці від 08 листопада 2017 року відсутній. А тому суд вважав, що позивач не довів отримання позики в інтересах сім`ї.

27 серпня 2019 року позивач звернулась до суду з заявою про ухвалення по справі додаткового рішення та вирішення питання про стягнення на її користь понесених витрат на правничу допомогу адвоката. Подана заява обґрунтовувалася тим, що представником позивача до закінчення судових дебатів у справі було зроблено заяву про те, що докази понесених витрат будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Просила суд додатково солідарно стягнути з відповідачів на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12936,30 грн.

Додатковим рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Стягуючи частково судові витрати на надання професійної правничої допомоги, суд першої інстанції виходив із пропорційності задоволених вимог, співмірності зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На вказані рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2019 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити: стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики у сумі 14800 Євро, 3 % річних за період з 08 листопада 2017 року по 25 квітня 2019 року у розмірі 650,74 Євро; стягнути солідарно з відповідачів на її користь витрати на правову допомогу у суді першої інстанції в розмірі 12936,30 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на її користь витрати на правову допомогу в апеляційному суді, розрахунок яких буде подано в судовому засіданні.

Вказує на те, що підписанням розписок відповідач ОСОБА_5 підтвердив свою обізнаність про позику грошей та те, що ці кошти взяті в борг в інтересах сім`ї. Суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що на момент укладення договору позики позивач у шлюбі не перебувала, оскільки договір позики фактично був укладений 06 листопада 2010 року. Написані в подальшому розписки не свідчать про укладення нових договорів позики, а фактично підтверджували загальну суму боргу.

Суд першої інстанції невірно стягнув кошти за договором позики від 08 листопада 2017 року, оскільки це не був новий договір позики, а лише зміни до раніше підписаного.

Апелянт також не погоджується с розміром стягнутих на її користь витрат на правову допомогу та вважає, що вони мають бути стягнуті в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення судів першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що предметом спору є розписка від 08 листопада 2017 року. Кошти у ОСОБА_1 вона позичила без відома ОСОБА_5 , без його присутності та використала позичені кошти на особисті потреби. Крім цього, кошти не могли бути використані на потреби сім`ї, оскільки з ОСОБА_5 вона розлучена з 28 листопада 2011 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення судів першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що він не був присутнім при отриманні позики його колишньою дружиною ОСОБА_3 08 листопада 2017 року. Про отримання позики нічого не знає, оскільки з ОСОБА_3 з 28 листопада 2011 року розлучений.

Обставини справи

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1986 року по 28 листопада 2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8000 Євро, строком на один рік. На підтвердження укладення договору позики було складено розписку у присутності чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 (а.с.7).

25 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 додатково позику у розмірі 2500 євро. Зазначені кошти були вписані в розписку від 06 листопада 2010 року (а.с.7).

11 січня 2011 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 кошти у розмірі 6000 євро, що підтверджується розпискою (а.с.8).

08 листопада 2011 року ОСОБА_3 написала нову розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 10500 Євро на строк до 30 грудня 2012 року, а також, що в присутності її чоловіка ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 до вказаної суми позичила ще 6000 Євро (а.с.9).

08 листопада 2012 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 16500 Євро на строк один рік, включаючи проценти в умі 5360 Євро. Дана розписка написана в присутності чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 (а.с.10).

08 листопада 2013 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 16500 Євро на строк один рік. Дана розписка написана в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.11).

08 листопада 2014 року ОСОБА_3 написала розписку, яким остання підтверджувала факт отримання в позику від ОСОБА_1 коштів у розмірі 16500 євро на термін до першої вимоги сторін. Розписка написана в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.12).

06 квітня 2015 року ОСОБА_3 повернула ОСОБА_1 кошти у сумі 1500 євро, що підтверджується розпискою, складеною ними спільно (а.с.13).

08 листопада 2015 року ОСОБА_3 було складено розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 кошти у розмірі 15000 євро, які зобов`язалася повернути на першу вимогу позичальника. Розписка написана в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.14).

08 листопада 2016 року ОСОБА_3 було складено розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 кошти у розмірі 15000 євро, які зобов`язалася повернути на першу вимогу позичальника. Розписка написана в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.15).

08 листопада 2017 року ОСОБА_3 було складено розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 кошти у розмірі 15000 євро, які зобов`язалася повернути на першу вимогу позичальника. Розписка написана в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.16).

14 березня 2019 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_3 вимогу про повернення у п`ятиденний термін позики в розмірі 15000 євро та 3 % річних за користування коштами за період з 08 листопада 2017 року по 14 березня 2019 року в сумі 589 Євро ( а.с.17).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, зазначену вище вимогу ОСОБА_3 отримала 10 квітня 2019 року (а.с.18).

Також сторонами в судовому засіданні суду першої інстанції було визнано повернення боргу в розмірі 200 Євро 14 червня 2018 року.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частини перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Щодо укладення договору позики

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8000 Євро, строком на один рік (а.с.7).

25 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 додатково позику у розмірі 2500 євро (а.с.7).

11 січня 2011 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 кошти у розмірі 6000 євро (а.с.8).

Отже, загальна сума позики становить 16500 Євро.

На підтвердження укладення договір позики 06 листопада 2010 року, 25 грудня 2010 року та 11 січня 2011 року ОСОБА_3 були написані розписки. Дані розписки містять необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. При цьому, розписки написані власноручно ОСОБА_3 .

Встановлено, що крім зазначеної у трьох розписках суми позики ОСОБА_3 інших коштів у ОСОБА_1 не позичала.

А тому договір позики вважається укладеним 6 листопада 2010 року, 25 грудня 2010 року та 11 січня 2011 року.

Інші розписки, які містяться в матеріалах справи, не вважаються укладенням нових договорів позики, а лише підтверджують розмір боргу та продовжують строк дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 кожного року писала нові розписки, зокрема 08 листопада 2011 року, 08 листопада 2012 року, 08 листопада 2013 року, 08 листопада 2014 року, 08 листопада 2015 року, 08 листопада 2016 року, 08 листопада 2017 року. За вказаними розписками нові грошові кошти у позику не передавалися, а лише підтверджувався розмір боргу та встановлювався строк повернення коштів. Представник відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції дану обставину не заперечувала. Написання розписок пізніше, ніж відбувалася передача коштів, не вважається укладенням нового договору позики.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що договір позики укладений 08 листопада 2017 року (дата написання останньої розписки).

Встановлено і сторонами не оспорюється, що на виконання договору позики ОСОБА_3 повернула ОСОБА_1 06 квітня 2015 року 1500 Євро та 14 червня 2018 року 200 Євро, а всього 1700 Євро.

Таким чином, загальний розмір заборгованості за договорами позики становить 14800 Євро.

Вказаний розмір заборгованості сторонами не оспорюється.

Щодо наявності солідарних зобов`язань чоловіка за розпискою

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16).

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1986 року по 28 листопада 2011 року.

Так, в розписці від 06 листопада 2010 року ОСОБА_3 написала, що позичає у ОСОБА_1 8000 Євро в присутності свого чоловіка ОСОБА_5 . В даній розписці міститься особистий підпис відповідача ОСОБА_5 .

Розписки від 08 листопада 2011 року, 08 листопада 2012 року, 08 листопада 2013 року, 08 листопада 2014 року, якими підтверджувався загальний розмір боргу за договорами позики, написані в присутності чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_5 і в даних розписках міститься особистий підпис відповідача ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_5 належними та допустимими доказами не спростував свій підпис у зазначених розписках.

Крім цього, всі написані розписки, що містяться в матеріалах справи, складені в присутності свідка ОСОБА_7 , яка також підписувала ці розписки. Свідок ОСОБА_7 в суді першої інстанції підтвердила присутність при написанні розписок чоловіка позикодавця ОСОБА_5 , а також пояснила, що позика бралася в інтересах сім`ї на купівлю автомобіля. Також їй відомо, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продовжують проживати однією сім`єю.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_5 був присутнім при видачі розписок, знав про їх зміст та надав письмову згоду на укладення своєю дружиною договорів позики, оскільки не оскаржував та не заперечував проти їх підписання своєю дружиною ОСОБА_8 . Таким чином він підтвердив, що ці договори укладено в інтересах сім`ї.

Доводи відповідачів про те, що письмова згода ОСОБА_5 на отримання його дружиною ОСОБА_3 грошових коштів не свідчить про визнання їх спільним боргом подружжя є безпідставними.

Так, відповідачами не спростовано твердження позивача, що отримані за договорами позики грошові кошти використано на потреби сім`ї, зокрема, придбання автомобіля. Покладання обов`язку доведення факту спільного використання отриманих у борг коштів подружжям на позивача суперечить положенням статей 13, 81 ЦПК України. Відповідачі недобросовісно користуються процесуальними правами, оскільки обрали такий варіант процесуальної поведінки, за якого вони свідомо замовчували обставини спільного використання грошових коштів, в судові засідання для дачі пояснень не з`являлися.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що зобов`язання з належного виконання укладених ОСОБА_3 за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_5 договорів позики виникли в обох з подружжя.

Щодо стягнення за ст.625 ЦК України

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Указаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що загальний розмір заборгованості за договорами позики становить 14800 Євро.

Відповідно до останньої розписки від 08 листопада 2017 року, сторони встановили строк виконання зобов`язання по першій вимозі.

14 березня 2019 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_3 вимогу про повернення у п`ятиденний термін позики в розмірі 15000 євро та 3 % річних за користування коштами за період з 08 листопада 2017 року по 14 березня 2019 року в сумі 589 Євро ( а.с.17).

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала, що зазначену вимогу відповідачка отримала 03 квітня 2019 року. Про це також свідчить комп`ютерне відстеження з Укрпошти, з якого вбачається, що поштове відправлення ОСОБА_3 вручено особисто 03 квітня 2019 року (а.с.54).

Відповідно до вимоги ОСОБА_1 протягом п`яти днів, тобто до 08 квітня 2019 року, ОСОБА_3 повинна була виконати зобов`язання, однак цього не зробила.

Таким чином, строк, з якого слід на прострочену суму зобов`язання нараховувати 3% річних, починається з 09 квітня 2019 року та обчислюється до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку постанови Чернівецького апеляційного суду.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 14800 Євро, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 09 квітня 2019 року до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку постанови Чернівецького апеляційного суду, що становить 253 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 14800 Євро х 253 дні х 3 : 100 : 365 = 307,75 Євро.

Оскільки на день перегляду судового рішення апеляційним судом боргове зобов`язання не виконане, колегія суддів здійснила розрахунок 3 % річних з урахуванням належного тлумачення частини другої статті 625 ЦК України. Тому у цій частині судове рішення також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Щодо стягнення судових витрат

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позову та апеляційної скарги позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (інвалід ІІ групи).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд дійшов висновку стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 бору за договором позики та трьох відсотків річних в сумі 15107,75 Євро, що за курсом НБУ станом на 17 грудня 2019 року становить 395555,64 грн.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI (далі - Закону) встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду справляється у розмірі, що становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

З урахуванням наведеного з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір по 4944,44 грн з кожного, з розрахунку: за подання позивачкою позовної заяви в розмірі 3955,55 грн, за подання апеляційної скарги в розмірі 5933,33 грн, всього на суму 9888,88 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу апеляційний суд вважає за необхідне значити наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 690/54/18, від 25 вересня 2019 року у справі № 676/1679/18.

Відповідно до акта про надані послуги від 17 квітня 2019 року адвокатом Дронь В.А. були надані ОСОБА_1 наступні види послуг: вивчення матеріалів справи та надання консультацій (0,5 год.) вартістю 417,30 грн; підготовка на направлення адвокатського запиту (1 год.) вартістю 1251,90 грн; підготовка та написання позовної заяви, додатків до неї, копій тощо (4 год.) вартістю 5007,60. Загальна вартість послуг склала 6676,80 грн.

На підтвердження оплати наданих послуг надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №3.

Крім того, 27 серпня 2019 року позивач звернулася до суду про стягнення понесених нею витрат на участь адвоката у судових засіданнях в суді першої інстанції.

Відповідно до наданого акта наданих послуг від 26 серпня 2019 року, адвокатом було надано позивачці послуги по представництву та захисту її інтересів у суді загальною тривалістю 5 год., вартістю 6259,50 грн (19 червня 2019 року, 04 липня 2019 року, 23 липня 2019 року та 22 серпня 2019 року). Вартість однієї години роботи адвоката становить 1251,90 грн.

До даного акта позивачкою надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №5 на суму 6259,50 грн (а.с.94).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, 19 червня 2019 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін, 04 липня 2019 року справа не слухалась у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по іншій справі, 23 липня 2019 року судове засідання тривало 22 хв. (з 11:26 до 11:48), 22 серпня 2019 року судове засідання тривало 71 хв. (з 15:13 до 16:24). Загальний час участі адвоката Дроня В.А. в судових засіданнях становить 1 год. 33 хв., вартістю 2065,63 грн.

Отже, з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 4371,22 грн з кожного (6676,80 + 2065,63 : 2).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2019 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про перерозподіл судових витрат.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 серпня 2019 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2019 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 серпня 2019 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 14800 Євро, а також 3% річних за прострочення зобов`язання у розмірі 307,75 Євро, а всього 15107,75 Євро.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в розмірі по 4944,44 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 4371,22 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2019 року.

Головуючий Н.К.Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк