КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 364/1163/18 Головуючий у І-й інстанції - Моргун Г.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Володарського районного суду Київської області від 15 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Відділ державної реєстрації Володарської районної державної адміністрації Київської області про визнання договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Відділ державної реєстрації Володарської районної державної адміністрації Київської області про визнання договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) недійсним.

В обґрунтування позову вказувала, що вона є власником земельної ділянки площею 2,1 га кадастровий номер :02:003:0012. Випадково вона дізналась про те, що 08 лютого 2018 року державним реєстратором КП « Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» зареєстровано договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( договір емфітевзису) від 10.01.2018 року, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 39648618 від 13.02.2018 року, який нібито було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що вона вказаний договір не підписувала і в графі «власник» у договорі про право користування земельною ділянкою для с/г потреб (договір емфітевзису) підпис вчинений не нею, а іншою особою.

Позивач, посилаючись на вказані вище обставини та ст. 41 Конституції України, ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав», ст. ст. 203, 210, 215, 216, 319, 321, 328, 408 ЦК України, ст. ст. 101-1, 102-1, 152 Земельного Кодексу України, ст. ст. 4, 5, 15, 16, 83, 84, 175 ч.3 п.4 ЦПК України, просить суд визнати недійсним Договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 10.01.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , щодо земельної ділянки площею 2,1 га, розташованої на території Ожегівської сільської ради Володарського району Київської області з кадастровим номером :02:003:0012, який зареєстровано 08.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», а також скасувати його державну реєстрацію та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 15 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним Договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( договір емфітевзису) від 10.01.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 2,1 га, розташованої на території Ожегівської сільської ради Володарського району Київської області з кадастровим номером :02:003:0012, який зареєстровано 08.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району».

Скасовано державну реєстрацію Договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 10.01.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо земельної ділянки площею 2,1 га, розташованої на території Ожегівської сільської ради Володарського району Київської області з кадастровим номером :02:003:0012, який зареєстровано 08.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства « Центр розвитку та інвестицій Васильківського району».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючий в інтересах відповідачки ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

При цьому згідно п. 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України емфітевзис є речовим правом на чуже майно.

Статтею 408 ЦК України визначено, що строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що позивачці ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 2,1 га, кадастровий номер :02:003:0012, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в с. Ожегівка, Володарського району, Київської області. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 136667350 ( а.с.10 -13).

Як слідує з актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права, 08.02.2018 року зареєстровано договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( договір емфітевзису) строком на 300 років між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки площею 2,1 га, кадастровий номер :02:003:0012, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в с. Ожегівка, Володарського району, Київської області ( а.с.11).

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності.

У відповідності до приписів статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

За правилом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язковою, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що випливають з умов договору.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України).

Згідно ч.6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Звертаючись з позовом, позивач як на підставу недійсності договору емфітевзису посилалася на те, що вона цей договір не укладала, не підписувала, з його умовами не знайома, передавати свою земельну ділянку у користування відповідачу наміру не мала, тобто заперечувала факт підписання договору емфітевзису та просила суд для перевірки вказаних обставин призначити по справі судову почеркознавчу експертизу (а.с.16).

З матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції з метою підтвердження чи спростування факту укладання оспорюваного договору, ухвалою від 30.11.2018 року було призначено судово- почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ( а.с.54-57). Однак, вказана експертна установа ухвалу суду не виконала та не провела відповідну експертизу, повідомивши суд, що причиною цьому є відсутність у розпорядженні експерта досліджуваного документа ( а.с.61-62).

Даючи оцінку таким діям сторін по справі, судом першої інстанції було вірно зазначено, що відповідач повністю проігнорувала вимоги суду та не виконала покладені на неї зобов`язання в частині надання оригіналу досліджуваного документу - договору емфівтезису від 08.02.2018 року.

Так, судом двічі витребовувся у відовідачки ОСОБА_2 оригінал договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 10.01.2018 року, укладений між нею та ОСОБА_3 , щодо земельної ділянки площею 2,1 га, розташованої на території Ожегівської сільської ради Володарського району Київської області з кадастровим номером :02:003:0012, який зареєстровано 08.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району». Зокрема такі вимоги суду були зазначені в ухвалі суду про відкриття провадження від 03.10.2018 року та 30.11.2018 року в ухвалі суду про призначення судової почеркознавчої експертизи ( а.с. 26 -28; 54-57).

Частиною 6 ст. 84 ЦПК України визначено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Однак, вказана вимога суду відповідачкою виконана не була, жодних пояснень з цього приводу та причин такого невиконання ОСОБА_2 ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було.

Оскільки оригінал договору емфітевзису не було надано відповідачем, це унеможливило його дослідження в ході проведення почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи те, що в проведенні почеркознавчої експертизи була заінтересована саме позивачка, щоб довести факт неналежності їй підпису на договорі емфітевзису, а відповідачка, як землекористувач за цим договором, ухилилася від надання оригіналу оскаржуваного ОСОБА_3 договору емфітевзису, чим унеможливила проведення експертизи, з огляду на приписи цивільного процесуального законодавства України зазначене є підставою для встановлення цього факту судом.

За таких обставин, неналежність позивачу підпису в договорі емфітевзису від 10.01.2018 року вважається доведеним, що є підставою для встановлення факту, що позивачка не підписувала спірний договір емфітевзису, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( емфітевзис) на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки договір не підписано саме власником земельної ділянки, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони правочину.

На підставі статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно ч. 2 ст. 26 вказаного Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Позовна вимога про скасування державної реєстрації спірного договору емфітевзису на вищевказану земельну ділянку є похідною від позовної вимоги про визнання договору емфітевзису недійсним, оскільки підставою виникнення іншого речового права та винесення вказаного рішення був оспорюваний договір.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, наданим доказам надав належну правову оцінку й прийшов до правильного висновку про те, що порушене право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку підлягає захисту, договір емфітевзису необхідно визнати недійсним, оскільки позивачка як власник земельної ділянки не підписувала вказаний договір, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони правочину, ОСОБА_3 не проявила своєї волі та не надала згоди на укладення договору емфівтезису. За наведених підстав суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір емфітевзису недійсним та скасував його державну реєстрацію.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі представника відповідачки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, ухваливши рішення про скасування державної реєстрації спірного договору, хоча така вимога не заявлялася позивачкою, є безпідставними й спростовуються поданою до суду позовною заявою ОСОБА_3 , в якій вона просила визнати недійсним договір емфітевзису та скасувати його державну реєстрацію (а.с.3-6).

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийняв рішення про обов`язки особи - Відділу державної реєстрації Володарської районної державної адміністрації Київської області, який не був залучений до участі у справі. Як видно з матеріалів справи, даний Відділ державної реєстрації був притягнутий до участі у даній справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача.

Окрім того, Відділ державної реєстрації Володарської районної державної адміністрації Київської області не оскаржував рішення суду першої інстанції та не надавав відповідачці або її представнику повноважень на оскарження судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 15 липня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: