Справа № 570/552/19
Номер провадження 2-н/570/25/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2019 р.

Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Красовського О.О., ознайомившись в м. Рівне з заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

До суду надійшла заява про видачу судового наказу. Заявник зазначає, що був звільнений з роботи 30.03.2018 року, на дату звільнення заборгованість з заробітної плати складала 24 693, 99 грн. На звернення заявника провести розрахунок боржник не реагує. Зважаючи на положення ст. 115 КЗпП України просить суд видати судовий наказ про стягнення з підприємства заборгованість з заробітної плати.

Ознайомившись з матеріалами справи вважаю, що наявні підстави для відмови у видачі судового наказу на підставі пункту 1 та пункту 8 частини 1 статті 165 ЦПК України.

Так, в матеріалах справи наявна довідка від 26.11.2018 року № 37591, згідно якої заборгованість з заробітної плати станом на 26.11.2018 року складає 24 693, 99 грн.

Заявник звернувся до суду 01.02.2019 року. Отже, довідка про заборгованість станом на 26.11.2018 року не підтверджує наявність заборгованості перед заявником станом на 01.02.2019 року.

З наданої довідки також не є зрозумілим, чи заборгованість у сумі 24 693, 99 грн. зазначена з урахуванням сплачених підприємством обовязкових платежів, чи без таких.

Адже у своєму рішенні суд повинен зазначити про дану обставину.

Тобто наявна підстава для відмови у видачі судового наказу п. 8 ч.1 ст. 165 ЦПК України.

Надалі суд звертає увагу на наступне.

Заявник зазначає, що він працював на ПАТ «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ ОСОБА_2». В даному випадку розуміється, що підприємство має повну назву «Публічне акціонерне товариство «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ ОСОБА_2».

Довідка про заборгованість з заробітної плати 26.11.2018 року № 37591 містить повну назву підприємства: ПрАТ «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ ОСОБА_2».

А згідно виписки з наказу № 0059-КП (ув) від 28.03.2018 р. слідує, що заявник працював в представництві Приватного акціонерного товариства «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ ОСОБА_2» в місті Києві.

Тобто з наданих суду матеріалів не можливо зробити висновок про те, що заявник працював саме в ПАТ «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ ОСОБА_2», як він зазначає в заяві про видачу судового наказу.

Між тим, надається довідка про заборговані суми, що має ПрАТ «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ ОСОБА_2» перед заявником; а заявник був звільнений з представництва Приватного акціонерного товариства «СЄВЄРОДОНЕЦЬКЕ ОСОБА_2» в місті Києві.

Отже, заявником не виконані вимоги пункту 5 частини 2 статті 163 ЦПК України.

При розгляді заяви про видачу судового наказу суд не наділений повноваженнями робити запити з метою перевірки обставин, на які покликається заявник.

Тобто наявна ще одна підстава для відмови у видачі судового наказу п. 1 ч.1 ст. 165 ЦПК України.

Право на звернення до суду не є абсолютним. Це узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини.

ЄСПЛ широко застосовує інститут визнання скарги неприйнятною.

У своїх рішеннях ЄСПЛ закріпив правові висновки про те, що, з одного боку, право на звернення до суду не є абсолютним: «Воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право потребує регулювання з боку держави, яке користується певними межами самостійного оцінювання…» (рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України»). Ще одна позиція ЄСПЛ зводиться до того, що судам необхідно дотримуватися пропорційного співвідношення: «Держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, але такі обмеження повинні переслідувати легітимну мету» (рішення у справі «Кромбі проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

Конституційна реформа у сфері правосуддя та подальше реформування цивільного процесуального законодавства мали на меті підвищення ефективності цивільного судочинства й приведення його у відповідність до міжнародних стандартів справедливого правосуддя, наслідком чого стали суттєві зміни законодавчого регулювання класичних процедур цивільного судочинства, а також введення нових інститутів цивільного процесуального права.

Зважаючи на наведене суд позбавлений можливості видати судовий наказ. Проте, це не перешкоджає заявникові вже як позивачеві звернутися до суду з відповідними позовом.

Керуючись пунктом 1 та пунктом 8 частини 1 статті 165 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з підприємства нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Роз'яснити заявнику, що він не позбавлений можливості повторного звернення до суду в порядку позовного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 15 днів з дня проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Красовський О.О.