Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 684/160/17

провадження № 61-25013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року у складі судді Галиш І. Б. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2009 року між сторонами було укладено кредитний договір на суму 4 764 000,00 грн під 17 %, з кінцевим терміном повернення до 30 квітня 2012 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, надавши відповідачеві кошти в розмірі та строки, передбачені договором. Позичальник умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконував у зв`язку із чим станом на 01 січня 2017 року виникла заборгованість у сумі 202 848,66 грн, яку позивач просив стягнути.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 06 липня 2017 року, в задоволені позову відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що зобов`язання згідно кредитного договору від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784 із змінами і доповненнями, внесеними додатковим договором від 31 липня 2012 року № 1, а також зобов`язання за іпотечними договорами були виконані належним чином шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що сторонами в судовому засіданні не спростовано, тому суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і справу передати на новий розгляд до місцевого суду.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 684/160/17, витребувано її з Старосинявського районного суду Хмельницької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

03 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір не є припиненим та не визнаний недійсним. Розрахунок заборгованості який надано банком повністю відповідає умовам кредитного договору.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 надіслав заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначається, що позивач не зазначив, які саме норми матеріального права були неправильно застосовані судами та які норми процесуального права порушено. Судами в повному обсязі досліджені обставини справи та оригінали документів, підтверджуючих належне виконання зобов`язань за договором.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 03 квітня 2009 року між ТОВ «Комерційний банк «Дельта» (правонаступник - ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № НКЛ-920784, за умовами якого кредитор зобов`язується надати позичальнику 4 764 000,00 грн на поточні потреби строком на 3 роки до 30 квітня 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 17 % річних. За цим договором ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути кредит до вказаного в договорі строку згідно графіка погашення кредиту, який є додатком № 1 до даного договору шляхом здійснення щомісячних ануїтентних платежів.

31 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до договору кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784, яким змінено термін повернення кредитних коштів і позичальник зобов`язався повернути кредит до 01 червня 2014 року, а також визначено новий графік погашення кредиту.

Кредитор ПАТ «Дельта Банк» виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту ОСОБА_1

30 жовтня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ріелтор Легасі» було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» передав, а ТОВ «Ріелтор Легасі» прийняв право вимоги належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784 із змінами і доповненнями, внесеними додатковим договором від 31 липня 2012 року № 1, а саме: право вимоги щодо повернення заборгованості за кредитом в сумі 4 734 000,00 грн та повернення заборгованості по процентам в сумі 2 092 348,02 грн, а всього загальна сума вимог, які виникли за основним, складає 6 826 348,02 грн. Разом з правом вимоги виконання зобов`язань, що передається за даним договором, до нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання зобов`язань, а саме - права іпотекодержателя, що виникають з договору іпотеки від 03 квітня 2009 року, укладеного між ТОВ «Комерційний банк «Дельта» та ТОВ «Ріелтор 7К».

З моменту набрання чинності цим договором та за умови перерахування коштів на рахунок первісного кредитора, новий кредитор повністю замінює первісного кредитора в основному договорі та отримує всі права, що виникають з договорів в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором. Ціна відступлення права вимоги складає 6 826 348,02 грн.

На виконання умов даного договору 30 жовтня 2014 року ТОВ «Ріелтор Легасі» перерахувало на рахунок ПАТ «Дельта Банк» 6 826 348,02 грн.

31 жовтня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення банком права вимоги за договором кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784 ТОВ «Ріелтор Легасі» і вказало, що внаслідок передачі прав новий кредитор є єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором і погашення кредиту боржнику необхідно здійснювати ТОВ «Ріелтор Легасі».

22 грудня 2014 року між ТОВ «Ріелтор Легасі» та ТОВ «Ріелтор 7К» було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким іпотекодавець в добровільному порядку в рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784 передає, а іпотекодержатель приймає у власність предмет іпотеки - нежилі приміщення в м. Деражня Хмельницької області. Загальна вартість об`єктів нерухомості, за якою іпотекодержатель набуває їх у власність, складає 6 826 348,00 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з частиною першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтями 512, 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

ПАТ «Дельта Банк» передав, а ТОВ «Ріелтор Легасі» прийняв право вимоги належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784 із змінами і доповненнями, внесеними додатковим договором від 31 липня 2012 року № 1, а саме право вимоги щодо повернення заборгованості за кредитом в загальній сумі 6 826 348,02 грн. Дані кошти були сплачені новим кредитором первісному кредитору, а отже саме до нового кредитора - ТОВ «Ріелтор Легасі» перейшло право вимоги виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784.

Після укладення вищевказаного договору відступлення права вимоги у позивача ПАТ «Дельта Банк» відсутнє будь-яке право вимоги до відповідача за договором кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784, а тому ПАТ «Дельта Банк» в даному випадку не є належним позивачем по справі, таким позивачем може бути лише ТОВ «Ріелтор Легасі».

За договором про задоволення вимог іпотекодержателя до ТОВ «Ріелтор Легасі» перейшло право власності на предмет іпотеки - нежилі приміщення в м. Деражня Хмельницької області за ціною 6 826 348,00 грн. Розмір даної суми відповідає борговим зобов`язанням ОСОБА_1 , право вимоги якої відступив позивач ТОВ «Ріелтор Легасі».

Зобов`язання як за кредитним договором так і за іпотечними договорами були виконані належним чином шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений статтею 36 Закону України «Про іпотеку» процедурі позасудового врегулювання, в результаті застосування якої за договором про задоволення вимог іпотекодержателя відбулася передача ТОВ «Ріелтор Легасі», як іпотекодержателю, права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що виникло із кредитного договору, а саме заборгованість за договором кредитної лінії № НКЛ-920784 від 03 квітня 2009 року в розмірі 4 734 000,00 грн основного боргу та заборгованість за процентами, нарахованими по 30 жовтня 2014 року в розмірі 2 092 348,02 грн, погашена в повному обсязі.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначається, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Так, відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статті 12 цього Закону.

У відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно цієї ж норми Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь - які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Доводи касаційної скарги про наявність заборгованості відповідача перед банком за договором кредитної лінії від 03 квітня 2009 року № НКЛ-920784 з вищевказаних підстав слід відхилити, оскільки ці доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

При цьому в касаційній скарзі не міститься жодних доводів щодо оспорення факту відступлення позивачем прав вимоги за вказаним договором іншій юридичній особі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені у справі без додержання норм матеріального і процесуального права. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська