Дата документу 13.08.2019 Справа № 0818/9696/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №0818/9696/2012 Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/14/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 (процесуальними правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 22.11.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 774-01/К-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 46 000 доларів США зі сплатою 12 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 22.11.2007 року по 21.11.2027 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 22.11.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 774-01/П-07, за яким поручитель поручилась за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним Банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1. якого Укрпромбанк передає Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед НБУ, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а згідно з п. 4.2. внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник належним чином умови договору не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 08.08.2012 року має заборгованість в розмірі 510 548,44 грн., з яких тіло кредиту - 347 696,22 грн., відсотки - 148 193,42 грн., комісія за ведення кредиту - 14658,80 грн.

На підставі зазначеного просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 510 548 грн. 44 коп., а також стягнути судовий збір в сумі 3 219 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 510 548,44 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 219 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2018 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неналежне повідомлення про розгляд справи, відсутність розрахунку, значне перевищення розміру неустойки по відношенню до розміру збитків, пропуск строку пред`явлення вимог до поручителя, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлені та не оскаржені сторонами ті обставини, що 22.11.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 774-01/К-07, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 46 000 доларів США зі строком повернення до 21.11.2027 року та сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 12 % річних (т.1, а.с.6-13).

В той же день між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 774-01/п-07, п. 1 якого передбачений обов`язок ОСОБА_7 відповідати за повне та своєчасне виконання боржником боргових зобов`язань, а саме за яким ОСОБА_3 зобов'язався до 21.11.2027 року повернути кредит в розмірі 46000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 12 % річних, штрафні санкції в розміру та порядку, передбаченому Кредитним договором (т.1, а.с.14).

За положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта Банку», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами (т.1, а.с.28-37, т.2, а.с.100-112).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань AT «Дельта Банк» набув права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № 774-01/К-07 від 22.11.2007 року та до ОСОБА_7 за договором поруки № 774-01/п-07.

Судом також встановлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником та поручителем своїх зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором та договором поруки, у останнього виникла заборгованість перед позивачем, яка за розрахунком банку станом на 08.08.2012 року становить 510 548,44 грн., з яких тіло кредиту - 347 696,22 грн., відсотки - 148 193,42 грн., комісія - 14 658,80 грн. (т.2, а.с.99). Зазначений розрахунок сторонами не спростований.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.02.2012 року за №17.5/0792/12 на адресу відповідачів були направлені вимоги - повідомлення про дострокове повернення частини позики, що залишилася, сплату відсотків, комісії, в розмірі 59 430,49 доларів США та 12453,48 гривень відповідно до положень ст. 1050 ЦК України та п.6.2 Кредитного договору (т.1, а.с.22-27).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 16 травня 2016 відповідач у справі ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.168).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року для повного та всебічного розгляду справи залучено до участі у справі як процесуальних правонаступників відповідача ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами статей 2, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Зазначаючи в апеляційній скарзі про незгоду з наданим позивачем розрахунком, ОСОБА_1 не надає іншого розрахунку та доказів на спростування розрахунку, який наданий позивачем, а також доказів сплати відповідачами коштів на погашення заборгованості за договором відповідно до передбачених договором умов.

Довід апеляційної скарги щодо зменшення неустойки з посиланням на положення ст.551 ЦК України не заслуговує на увагу, оскільки позивач не пред'являв позовних вимог про стягнення неустойки, та суд не стягував з відповідача неустойку ані у вигляді пені, ані у вигляді штрафів.

За приписами ст. ст. 11, 27 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції) та ст.ст.43,49 ЦПК України (в чинній редакції) особа, яка бере участь у справі, розпоряджається на власний розсуд своїми правами, зокрема має право оскаржувати рішення у визначених законом випадках.

18.12.2012 року на виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Святченко Є.В. було відкрито виконавче провадження ВП № (т.2, а.с.182).

12.02.2013 року на виконання вищезазначеного рішення суду державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Святченко Є.В. складений акт опису та арешту майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , (т.2, 183-184), в який ОСОБА_3 був зареєстрований (т.1, а.с.14) та постійно проживав до ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.152,158,162,166).

Будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_3 оскаржував постанову державного виконавця ВДВС Запорізького міського управління юстиції Святченко Є.В. від 18.12.2012 року або складений державним виконавцем 12.02.2013 року акт опису та арешту майна - квартири АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що йому не було відомо про ухвалене 31 жовтня 2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя рішення, з яким останній був не згоден, спадкоємцями ОСОБА_3 не надано.

Крім того, спадкоємцями не спростовано тих обставин, що ОСОБА_3 було відомо про відкриття державним виконавцем 18.12.2012 року виконавчого провадження на виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року.

Таким чином, ОСОБА_3 до часу смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 не звертався до суду із заявою про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2012 року, на власний розсуд розпорядившись своїми правами відповідно до вимог ст. ст.11, 27 ЦПК України (в редакції чинній до грудня 2017 року).

Доводи апеляційної скарги про припинення поруки відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч.4 ст. 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред`явлення вимоги» та «пред`явлення позову» як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14, від 23 грудня 2015 року по справі №6-436 цс15.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір поруки № 774-01/п-07 від 22 листопада 2007 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7 , не містить строку виконання договору(т.1, а.с.14).

Звернувшись з вимогою про дострокове стягнення до позичальника ОСОБА_3 , банк, відповідно до положень ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, зазначивши у вимозі № 17.5/0792/12 про те, що строк виконання зобов'язання в повному обсязі для позичальника настає протягом 30 днів з дня отримання відповідної вимоги (т.1, а.с.22).

Реєстр поштових відправлень №20.02.2012/04, наданих позивачем свідчить про те, що Вимога № 17.5/0792/12 на ім`я ОСОБА_3 про дострокове стягнення була надіслана банком 20.02.2012 року (т.1, а.с. 24-25).

Матеріали справи не містять та ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження дати отримання позичальником Вимоги про дострокове стягнення, проте, якщо вважати, що позичальник отримав вимогу в той же день, коли вона була надіслана банком 20.02.2012 року, то строком виконання основного зобов'язання (30 днів з дати отримання ) в розумінні положень ч.4 ст.559 ЦК України є 21 березня 2012 року, а шестимісячний строк звернення до суду у банку закінчується 21 вересня 2012 року.

За матеріалами справи з позовом до суду банк звернувся 31 серпня 2012 року (т.1, а.с.1), тобто до спливу шестимісячного строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України.

Крім того, як свідчать матеріали справи, поручитель за договором поруки ОСОБА_7 зверталась із заявою про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року (т.1, а.с.57-58).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2014 року заяву представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку, встановленого положеннями ст. 228 ЦПК України (в чинній редакції) на подання про перегляд заочного рішення та відсутністю підстав для поновлення строку (т.1, а.с.68).

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року в частині стягнення з поручителя ОСОБА_7 солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 510 детальногодетальногодетального548,44 грн. набрало законної сили та знаходиться на виконанні у Хортицькому ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області (т.1, 98).

Відповідач ОСОБА_7 скористалась своїми правами відповідно до положень ст.ст.11, 27 ЦПК України (в чинній редакції) та не оскаржила ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2014 року про залишення без розгляду її заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги про позбавлення ОСОБА_3 права звернутись із заявою про застосування позовної давності колегія суддів вважає неприйнятними наступних підстав.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Stubbings and others v. The United Kingdom» за заявами №№ 22083/93, 22095/93, § 51, від 22 жовтня 1996 року; рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації» за заявою № 14902/04, § 570, від 20 вересня 2011 року).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також передбачено загальним правилом, встановленим статтею 60 ЦПК України 2004 року, щодо обов`язковості доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про позбавлення спадкодавця ОСОБА_3 можливості звернутись із заявою про застосування позовної давності, спадкоємець ОСОБА_1 не вказує, з якого саме часу позивач дізнався про порушене право, та почався перебіг позовної давності, про застосування якої мав право надати заяву відповідач ОСОБА_3 .

Колегія суддів враховує твердження апеляційної скарги, щодо неповідомлення відповідача про судове засідання, яке було призначене на 31 жовтня 2012 року (день ухвалення рішення суду).

Проте за життя спадкодавець ОСОБА_3 скористався правами, передбаченими ст.ст.11, 27 ЦПК України, не оскаржив зазначене рішення, а також не оскаржив дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Орджонікідзевським судом на виконання рішення, а також дії державного виконавця щодо опису та арешту майна - квартири АДРЕСА_2 , в який відповідач був зареєстрований та постійно проживав.

Спадкоємець ОСОБА_1 , який звернувся з апеляційною скаргою, не довів тієї обставини, що відсутність ОСОБА_3 в судовому засіданні вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду, не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог банку, що є його обов`язком в розумінні положень ст.ст. 2, 81, 89 ЦПК України.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За приписами статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: