Номер провадження: 22-ц/813/2656/19
Номер справи місцевого суду: 520/109/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_3 ) до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» (третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4 ) про визнання договору недійсним, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І. 01 листопада 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ) звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Довіра та гарантія» про визнання договору недійсним (а.с. 3).

В огрунтування позову посилался на те, що 30 грудня 2015 року між ТОВ «Довіра та гарантія» та ОСОБА_1 було підписано договір № 30.12/ФК-15 відступлення права вимоги, згідно п. 1.1 якого ТОВ «Довіра та гарантія» передало, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги за кредитним договором № 0 від 03 червня 2008 року, який укладено між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 , кредитором за яким є ТОВ «Довіра та гарантія» на підставі договору факторингу № 17 від 20 квітня 2015 року, укладеного між ТОВ «Довіра та гарантія» та АТ «УкрСиббанк», в межах боргу за кредитним договором у розмірі загальна сума заборгованості в валюті кредиту 27 322,73 доларів США, що станом на 20 квітня 2015 року становило 575 352, 59 гривень.

Позивач вважав, що договір № 30.12/ФК-15 відступлення права вимоги від 30 грудня 2015 року укладений з порушенням вимог ст.1079 і ч.2 ст.1083 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_3 ) було задоволено. Визнано недійсним договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги, укладений 30 грудня 2015 року ТОВ «Довіра та гарантія» і ОСОБА_1 (а.с. 137-139).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. А саме, на думку апелянта, судом не було враховано, між сторонами, на підставі положень ст.ст.626 і 628 ЦК України, був укладений договір відступлення права вимоги, який є правомірним(а.с. 143-141).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 червня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_3 уклали договір №0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_3 отримав споживчий кредит в сумі 37 300 дол. США. ОСОБА_3 зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але, в будь-якому випадку, не пізніше 03 червня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 між Банком і ОСОБА_4 був укладений 03 червня 2008 року договір поруки №208722. Поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором кредиту.

20 квітня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Довіра та гарантія» уклали договір факторингу №17, за умовами я кого Банк відступив, а товариство прийняло право вимоги та в їх оплату зобов`язалось передати грошові кошти в розпорядження банку за плату та на умовах, визначених договором. Права вимоги, які Банк відступив Товариству за цим договором, передаються в розмірі Заборгованості боржників перед банком, визначені в реєстрі боржників. Одночасно з відступленням права вимоги до Товариства перейшли усі права Банка за усіма Договорами забезпечення. Згідно з витягом з реєстру боржників до Договору Факторингу №17 від 20 квітня 2015 року ОСОБА_3 мав заборгованість за кредитним договором №0 в сумі 23 676, 17 дол. США.

30 грудня 2015 року ТОВ «Довіра та гарантія» уклало з ОСОБА_1 договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги. Відповідно до п.1.1 договору на умовах, визначених цим договором, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за кредитним договором №0 від 03 червня 2008 року.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку, на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас, щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частина 2 ст.1083 ЦК України визначає, якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Матеріалами справи доведено, що за договором кредиту № 0 від 03 червня 2008 року мало місце заміна кредитора на підставі договору факторингу №17, укладеного 20 квітня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Довіра та гарантія». Пункт 4.5 Договору факторингу передбачає право Фактора відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим договором третім особам, які згідно законодавства мають на це право.

З урахуванням викладеного, суд дійшов вірного висновку, що за договором №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги Фактор передав права вимоги за кредитним договором №0 від 03 червня 2008 року фізичній особі ОСОБА_1 , що не відповідає вимогам ч.2 ст.1083 ЦК України.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було враховано, між сторонами, на підставі положень ст.ст.626 і 628 ЦК України, був укладений договір відступлення права вимоги, який є правомірним.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

З матеріалів справи вбачається, що розділом 3 Договору факторингу №17 від 20 квітня 2015 року врегульоване фінансування за відступлення права вимоги, яке надається фактором (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») клієнту (ПАТ «Укрсиббанк») шляхом перерахування суми фінансування в певному порядку. За вказаним договором клієнт зобов`язався сплатити фактору винагороду в сумі 1 000 грн. (п.2.1. Договору). Розділом 3 вказаного договору врегульований порядок фінансування, яке надає фактор клієнту за відступлення права вимоги.

З договору про відступлення права вимоги від 30 грудня 2015 року, а саме з п.2.1. Розділу 2 вбачається, що права вимоги за договором вважаються переданими з моменту з моменту сплати Цесіонарієм Цеденту суми, вказаної у п. 2.2. цього Договору.

За Договором Цесії ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 ) набув права вимоги за кредитним договором шляхом одноразової сплати Цеденту (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») встановленої Договором грошової суми за відступлення права вимоги.

Наведене свідчить про те, що укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_1 оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.

За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо правової оцінки договору про відступлення права вимоги за договором на здійснення кредитних операцій, кредитним договором, як договору факторингу, і про його недійсність є правильним.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе