Справа №: 272/1443/18
Провадження № 2/272/61/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Карповця В.В.,

секретаря судового засідання - Степанчук Т.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Гарастівського С.А. , відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Андрушівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростувати інформацію та стягнення моральної шкоди, суд, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що відповідачі по справі постійно поширюють інформацію серед жителів міста Андрушівка та сіл району, про те, що він як керівник відділу в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області зловживає своїм службовим становищем, зокрема, що ним незаконно було передано землі запасу розташовані на території Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області особам, які не мали права на набуття у власність та користування відповідних земель, а також, що позивач покриває беззаконня в діях по земельних питаннях в межах території Зарубинецької сільської ради.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідачі поширюють інформацію яка не відповідає дійсності, чим порочять його честь, гідність та ділову репутацію. Крім усного розповсюдження вищевказаної інформації відповідачі також викладали зазначену інформацію в листах, які надходили до Зарубинецької сільської ради Андрушівського району, Андрушівської районної ради, та які розповсюджувалися серед жителів населених пунктів Андрушівського району. В поданій позовній заяві позивач вказав, що відповідно до своїх посадових обов`язків він не має жодного відношення до розпорядження землями, як в межах населених пунктів так і за їх межами. Внаслідок поширення відповідачами негативної недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, позивач переніс моральні страждання, втратив душевний спокій, та крім того, було порушено стосунки позивача з колегами і знайомими.

Враховуючи вищезазначене позивач просить суд, зобов`язати ОСОБА_3 спростувати, як такі, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та його ділову репутацію, поширені відомості викладені у зверненні до голови, депутатів, членів виконкому Зарубинецької сільської ради Андрушівського району, листі голові районної ради ОСОБА_6 шляхом у такий же спосіб у який вони були поширені. Зобов`язати ОСОБА_4 спростувати, як такі, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та його ділову репутацію, поширені відомості викладені у зверненні до сесії Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області шляхом у такий же спосіб у який вони були поширені. Стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти в сумі 10000 грн. на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_4 на його користь кошти в сумі 10000 грн. на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

10 грудня 2018 року від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву в яких останній вказав, що позивач надає інформацію, що не відповідає дійності. При цьому вказав, що дійсно виступав на загальних зборах жителів села Зарубинці та надсилав звернення до вказаних позивачем органів, в яких містилася критика дій позивача, однак на той час ні заперечень ні скарг на його адресу не надходило. Крім того відповідач вказав, що позивач в присутності представників облдержгеокадастру на прийомі в м.Андрушівка не маючи відповідних документів на земельні ділянки інформував про неправомірні вимоги жителів с.Тарасівка. Щодо твердження позивача про те, що він немає жодного відношення до розпорядження землями, відповідач вказав, що позивач був членом комісії по питанню виділення земельної ділянки в межах села Тарасівка. Відповідач не вбачає в свої діях приниження честі, гідності і ділової репутації позивача.

14 грудня 2018 року від відповідача по справі ОСОБА_4 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що заяву, яка була адресована сесії Зарубинецької сільської ради та Андрушівському відділенню Бердичівської регіональної прокуратури було направлено від жителів сіл Зарубинці, Тарасівка та Лісівка, і у вказаній заяві містяться дев`ятнадцять підписів в тому числі і його. Таким чином, подана заява носить колективний характер і не може бути визнана такою, що підтверджує його особисте ставлення до позивача. Крім того, в заяві відсутні облесливі вислови, котрі зачіпають честь, гідність, та ділову репутацію позивача. Щодо заяви до Голови, депутатів, членів виконавчого комітету Зарубинецької сільської ради від 26 вересня 2018 року, то її було складено ОСОБА_3 . В поданому відзиві відповідач ОСОБА_7 вказав, що особисто ним жодна інформація, що зачіпає честь, гідність та ділову репутацію позивача не розповсюджувалась. На думку відповідача позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є недоведеною, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження фізичних та дужевних страждань. Враховуючи вищевказане відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

02 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на заперечення ОСОБА_3 в якій вказав, що в поданому запереченні ОСОБА_3 не спростовано поширення інформації серед жителів м.Андрушівка та сіл району щодо зловживання ОСОБА_1 службовим становищем, в листах які надсилалися відповідачем до голови, депутатів, членів виконкому Зарубинецької сільської ради, в листі голові районної ради ОСОБА_6 . де безпосередньо ОСОБА_3 виклав негативну і неправдиву інформацію стосовно позивача. Щодо заперечень про відшкодування моральної шкоди вказав, що в зв`язку з образами з боку ОСОБА_3 він зазнав душевних страждань, в нього погіршився психічний стан здоров`я, порушився сон.

02 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив ОСОБА_4 в якій вказав, що посилання ОСОБА_4 на те, що заява адресована сесії Зарубинецької сільської ради Андрушівського району була направлена не від його імені та має колективний характер не відповідає дійсності оскільки ініціатором заяви був саме ОСОБА_4 , і у вказаній заяві викладено його особисте ставлення до позивача, а саме його прізвище пов`язано зі словами "корупція" та "втручання в діяльність територіальних громад", що нічим не підтверджено. Крім того, твердження відповідача ОСОБА_4 про те, що особисто ним жодна інформація, яка зачіпає честь, гідність та ділову репутацію позивача не розповсюджувалась, не відповідає дійсності. Щодо заперечень відповідача про відшкодування моральної шкоди позивач вказав, що він працює на державній службі більше тридцяти років, з яких довгий час є працівником Держгеокадастру, та поширення відповідачами недостовірної інформації відносно нього стало причиною сильного хвилювання, внаслідок чого у позивача погіршився психічний стан здоров`я, порушився сон, було втрачено душевний спокій та рівновагу.

14 травня 2019 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду заперечення в яких зазначив, що на вимогу позивача він вибачився перед позивачем ОСОБА_1 на зборах жителів села Зарубинці та опублікував оголошення з вибаченням в районній газеті ІНФОРМАЦІЯ_3". Вважає, що вимоги позивача виконав, просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позивач та його представник адвокат Гарастівський С.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позов просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначив, що через надану йому недостовірну інформацію він дійсно безпідставно звинуватив ОСОБА_1 в некомпетентності, зокрема в тому, що останній разом з іншими службовцями негативно впливає на ситуацію по земельних питання Зарубинецької сільської ради. Також вказав, що він дійсно друкував на компютері, підписував та розповсюджував вказані в позовній заяві листи та звернення серед населення та надсилав їх до відповідних органів. Зазначив, що інформацію спростував, перед ОСОБА_1 вибачився, та розмістив в газеті відповідне повідомлення.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Яремчук О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказав, що особисто ОСОБА_4 жодної інформації яка б зачіпала честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 не розповсюджував.

Свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні яке відбулося 11.06.2019 року вказали, що ОСОБА_4 ОСОБА_1 не ображав, та наклепу відносно нього не вчиняв.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні яке відбулося 05.07.2019 року пояснила, що вона як член ініціативної групи із с.Зарубинці їздила до голови районної ради ОСОБА_12, при цьому, ОСОБА_1 на вказаній зустрічі був відсутній. Спір виник через пасовище розміром 60 га.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_4 повідомляв його, що ОСОБА_1 передав землю, за рахунок чого збагатився.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень статей 3,28 Конституції України честь і гідність людини визнано найвищою соціальною цінністю та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності.

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Водночас, згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно частин 1,2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу,є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів(вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є керівником відділу в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області. Відповідач ОСОБА_3 постановою пленуму Андрушівської районної організації ветеранів України від 16 жовтня 2015 року був обраний головою районної організації ветеранів (а.с.39). Згідно наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що жителями сіл Зарубинці, Лісівка та Тарасівка на сесію Зарубинецької сільської ради та в Бердичівську місцеву прокуратуру направлялися заяви в змісті яких мова йшла про те, що в 2015 році голова сільської ради запросила в кабінет до голови районної ради ОСОБА_12 представинків сіл Зарубинці, Тарасівки, Лісівки - ОСОБА_4 , ОСОБА_3, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , та в присутності начальника районного відділу земельних ресурсів сказала, що не буде робити документації на пасовища через відсутність коштів, при цьому про відсутність земельних площ для пасовища мова не йшла. Через рік пасовищ не стало. В поданій заяві також вказано: "Хто дав право ОСОБА_12 і ОСОБА_1 втручатися в діяльність територіальних громад, це корупція. Вони вже тоді запланували передати пасовища як вільні землі спочатку в облдержеокадастру, а потім в Житомир-Агро-Інвест. Це грубе порушення Закону і перевищення своїх повноважень в питаннях відчуження об`єктів права власності територіальних громад" (а.с.11,47). Вищевказані заяви містять підписи дев`ятнадцяти осіб, в тому числі й підписи відповідачів по справі, при цьому вказані заяви носять колективний характер, та не містить образливих висловів, які б могли зачепити честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1 , оскільки заяви спрямовані до уповноважених органів з метою з`ясування правомірності дій вчинених ОСОБА_1 , та у випадку підтвердження викладеної у заяві інформації - висловлення недовіри голові сільської ради. Дані заяви не підтверджують особисте ставлення відповідачів до позивача.

В листі від 26 вересня 2018 року адресованому голові, членам виконкому Зарубинецької сільської ради ОСОБА_3 зазначив, що: "Начальник земельного відділу Андрушівського району ОСОБА_1 в присутності начальника обласної інспекції ОСОБА_18 пообіцяв перевірити земельну ділянку, а після зміни обласного начальника відмовився, бо він покриває беззаконня в діях по земельних питаннях в Зарубинецькій сільській раді під керівництвом ОСОБА_19 " (а.с.12-13). В додатковій інформації адресованій голові районної ради ОСОБА_6 від голови районної ради ветеранів ОСОБА_3 останній вказав, що: "Коли прибула ОСОБА_21 в Тарасівку троє нахалів бувший голова райради ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , і ОСОБА_19 почали вмовляти її щоб обладнання заплановане в с.Тарасівку встановили на території дитячих садків в с.Зарубинцях і с.Лісівка додатково, дітей с.Тарасівка обікрали" (а.с.14). На думку суду, вказані вислови ОСОБА_3 , які містяться у вищевказному листі та додатковій інформації в даному випадку не є оціночним судженням, а є саме недостовірною та негативною інформацією на адресу позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до розміщеного ОСОБА_3 повідомлення в районній газеті ІНФОРМАЦІЯ_3" випуск НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_4 вбачається, що ОСОБА_3 визнав, що через недостовірну інформацію, надану посадовими особами Зарубинецької сільської ради, Андрушівської райдержадміністрації, та облдержгеокадастру, він безпідставно звинуватив начальника в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області ОСОБА_1 у некомпетентності, та повідомив, що в присутності депутатів Зарубинецької сільської ради та жителів с.Зарубинці на слуханні, яке відбулося 19 лютого 2019 року в приміщенні будинку культури с.Зарубинці, вибачився перед ОСОБА_1 (а.с.77).

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно повідомлення наданого Андрушівським ВП Бердичівського ВП ГУ НП в Житомирській області вбачається, що ОСОБА_4 звертався до Андрушівського ВП БВП ГУ НП в Житомирській області із заявою щодо неправомірних дій посадових осіб Зарубинецької сільської ради, яку в подальшому було зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №3845 від 24.10.2018 року. Згідно проведених за результатами розгляду поданої заяви перевірок та встановлених відомостей вбачається, що подана ОСОБА_4 заява щодо неправомірних дій стосувалася посадових осіб Зарубинецької сільської ради, і жодним чином не відносилася безпосередньо до позивача по справі ОСОБА_1 (а.с.48).

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

В ході розгляду справи судом встановлено, що висловлені та поширені відповідачем по справі ОСОБА_3 відомості викладені у зверненні до голови, депутатів, членів виконкому Зарубинецької сільської ради Андрушівського району, листі голові районної ради ОСОБА_6 є фактичними твердженнями негативного характеру, поширення яких спричинило порушення особистого немайнового права позивача ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності та ділової репутації як керівника в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області. Разом з тим, в ході розгляду справи вищевказані відомості поширені щодо ОСОБА_1 були спростовані відповідачем ОСОБА_3 шляхом розміщення відповідного повідомлення в районній газеті ІНФОРМАЦІЯ_3" випуск НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_4, та таким чином до ухвалення рішення по справі вимогу позивача щодо спростування інформації було задоволено.

Щодо позовної вимоги позивача до відповідача ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації суд вважає, що в ході розгляду справи позивачем ОСОБА_1 не доведено факт поширення відповідачем ОСОБА_4 недостовірної інформації щодо нього, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, тому підстав для визнання недостовірною викладеної у зверненні до сесії Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області інформації та її спростування немає.

Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

З огляду на те, що дії відповідача ОСОБА_3 були неправомірними і такими діями позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що розповсюдженням відповідачем ОСОБА_3 негативної недостовірної інформації відносно позивача була принижена його честь, гідність та ділова репутація, у зв`язку з чим ОСОБА_1 зазнав моральних переживань, тому виходячи із ступеня та характеру завданих позивачеві моральних страждань, з додержанням принципів поміркованості, розумності та справедливості розмір відшкодування моральної шкоди визначається в розмірі 5000 грн. В частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 завданої моральної шкоди суд відмовляє в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованість, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди напряму пов`язана з вимогою про зобов`язання спростування інформації, яка не знайшла підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1585,80 грн., з яких: 704,80 грн. - за позовну вимогу про захист честі, гідності та ділової репутації, та 881 грн. - за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди (1762,00 грн. : 2 = 881,00 грн.)

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 14, 81, 82, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.32, 34, 68 Конституції України, ст.ст.275, 297, 299 ЦК України, ст.10 Конвенції з прав людини, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Cтягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) завдану моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1585 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

При цьому, у відповідності до підпункту 15.5. пункту 15 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Житомирського апеляційного суду через Андрушівський районний суд Житомирської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 05 серпня 2019 року.

Суддя:В. В. Карповець