Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 756/9820/15-ц

провадження № 61-14982св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» (далі - ТОВ «Каса народної допомоги»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист прав споживача та визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона 08 липня 2013 року уклала з ТОВ «Каса народної допомоги» кредитний договір № 0807001/000-КФ1В/13, за умовами якого їй надано кредит у сумі 360 000 грн зі сплатою 30 % річних за користування кредитними коштами.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено договір іпотеки від 08 липня 2013 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 .

Зазначала, що при укладені кредитного договору були порушені її права, як споживача фінансових послуг, а саме ТОВ «Каса народної допомоги» скрила повну інформацію про кінцеву сукупну вартість кредиту для здійснення нею свідомого вибору схеми кредитування і не зазначила реальний відсоток по кредиту, чим ввела її в оману щодо реальної процентної ставки, сукупної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, інших складових частин істотної умови і кінцевої суми кредиту. Крім того, встановила дискримінаційні (несправедливі) стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки із застосуванням формули зі змінними величинами, дискримінаційні (несправедливі) умови стосовно вживання коефіцієнта валютного ризику, поклавши всі валютні ризики на плечі позичальника.

Враховуючи вищевикладене просила суд: визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 08 липня 2013 року № 0807001/000-КФ1В/13, укладений між нею та ТОВ «Каса народної допомоги»; визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 08 липня 2013 року, укладений між нею, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Каса народної допомоги»; скасувати запис з Державного реєстру прав про реєстрацію договору іпотеки від 08 липня 2013 року; скасувати запис з Державного реєстру прав про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 6188.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 05 жовтня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 08 липня 2013 року № 0807001/000-КФ1В/13, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Каса народної допомоги».

Визнано недійсним договір іпотеки від 08 липня 2013 року, укладений між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. 08 липня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 6187.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року заяву ТОВ «Каса народної допомоги» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 05 жовтня 2016 року задоволено частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 05 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 3 (підпункти 3.1-3.10) «валютний ризик» та підпункти 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору від 08 липня 2013 року № 0807001/000-КФ1В/13, укладеного між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1

В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, враховуючи відсутність визначеного у кредитному договорі грошового еквіваленту отриманих у кредит грошових коштів у розмірі 360 000 грн в іноземній валюті, встановлення формул валютного ризику як для повернення кредиту, так і для сплати процентів за користування кредитом, ускладнило прочитання споживачем та визначення сукупної вартості кредиту. Оскільки доказів того, що споживачу до укладення кредитного договору була надана інша письмова інформація про сукупну вартість кредиту з відповідними прикладами розрахунків не надано, тому суд апеляційної інстанції, врахувавши положення частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», визнав недійсним пункт 3 (підпункти 3.1-3.10) «валютний ризик» та підпункти 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати частково, а саме в частині незадоволених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 березні 2018 року справу призначено судді-доповідачеві Пророку В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року № 760/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції не звернув увагу та не дослідив у повному обсязі зміст кредитного договору, який не містить обов`язкових істотних умов, необхідних для його укладення, а тому він не відповідає вимогам законодавства України.

Зазначає, що з аналізу законодавства та умов кредитного договору вбачається, що в його змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові істотні умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач під час укладення кредитного договору належно не здійснив детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг; не зазначив вид і предмет кожної сукупної послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив реальну процентну ставку; не визначив та не вказав про абсолютне значення подорожання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумування всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; всупереч вимогам пункту 8 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не визначив порядок припинення дії кредитного договору; в порушення положень пункту 6 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановив істотної умови договору про дострокове розірвання кредитного договору.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 липня 2013 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0807001/000-КФІВ/13, за умовами якого остання отримала кредитні кошти на споживчі цілі в розмірі 360 000 грн зі сплатою 30 % річних строком до 08 липня 2014 року.

Згідно видаткового касового ордеру від 08 липня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Каса народної допомоги» згідно кредитного договору № 0807001/000-КФ1В/13 готівкові кошти у сумі 360 000 грн.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено договір іпотеки від 08 липня 2013 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

Запис про іпотеку на підставі договору, укладеного 08 липня 2013 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки та запис про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження 08 липня 2013 року, про що свідчать витяги з цих реєстрі.

08 липня 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір доручення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В., за змістом якого довірителі доручили повіреному, а повірений взяв на себе зобов'язання вчинити від імені довірителя продаж квартири АДРЕСА_1 у разі несвоєчасної сплати або сплати не в повному обсязі ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 0807001/000-КФ1В/13 від 08 липня 2013 року та за умови письмового повідомлення ТОВ «Каса народної допомоги» довірителів та повіреного про невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилалась на те, що застосування коефіцієнта валютного ризику суперечить чинному законодавству, а отже умови кредитного договору є несправедливими в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача. Вказувала, що їй не було надано повної та чіткої інформації щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, які вона мала сплачувати щомісячно. Самостійно порахувати розмір процентів вона не змогла.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту, серед іншого, зазначається наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно частини п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення можу бути змінено або визнано недійсним.

Пунктом 1 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Визначення окремих умов договору несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є обов`язковою підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Вирішуючи питання про визнання договору недійсним у цілому, суди повинні виходити зі змісту договору, його істотних умов, цілей, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв'язку із цим зміни інших умов договору, а також зміни суті та змісту правовідносин сторін тощо.

Визнаючи договір недійсним у цілому з підстави несправедливості його окремих умов, суд має встановити, чи змінює визнання окремого пункту договору суть правовідносин сторін та істотних умов договору, оцінити інші умови договору в контексті наявності усіх складових щодо існуючих між сторонами правовідносин.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору фінансова установа зобов`язалася надати позичальнику грошові кошти у національній валюті на загальну суму 360 000 грн.

Разом із тим, сторони у договорі не визначили грошовий еквівалент вказаних 360 000 грн в іноземній валюті і не зафіксували, яка ж сума в доларах США відповідала сумі кредиту на час його видачі.

Отже сторони не визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті суми кредиту у 360 000 грн, проте внесли до договору наступні умови.

Пунктом 3 кредитного договору передбачено, що сторони домовились узяти на себе валютний ризик шляхом уведення при розрахунках у межах цього договору коефіцієнта валютного ризику, на який здійснюється коригування нарахованих процентів та коригування сплати (повернення) суми (частки суми) кредиту (пункт 3.1).

Пунктом 3.2 визначено, що коефіцієнт валютного ризику - це відносний показник, за рахунок якого сторони домовилися узяти на себе відповідний валютний ризик відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти (а саме долара США) відносно курсу національної валюти (а саме гривні) на дату укладання цього договору. За рахунок коефіцієнта валютного ризику фінансова установа бере на себе валютний ризик девальвації національної валюти відносно іноземної валюти, а саме долара США.

Відповідно до пункту 3.3 договору коефіцієнт валютного ризику розраховується як співвідношення поточного курсу іноземної валюти до базового курсу іноземної валюти відповідно до формули: Квр = поточний курс іноземної валюти/ базовий курс іноземної валюти, де Квр - це коефіцієнт валютного ризику; поточний курс іноземної валюти - це офіційно встановлений Національним банком України (далі - НБУ) курс гривні стосовно долара США на дату нарахування процентів та/або сплати кредиту з урахуванням решти умов цього пункту; базовий курс іноземної валюти - це офіційно встановлений НБУ курс гривні стосовно долара США на дату укладення цього договору, який пунктом 3.8 визначено як 7,993 грн за 1 долар США.

Пунктом 3.6 кредитного договору встановлено, що якщо відхилення поточного курсу іноземної валюти від базового курсу іноземної валюти складає більш ніж три проценти, всі розрахунки між сторонами здійснюються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до таких формул: за нарахованими процентами: СНВ (сплати) = НВ*Квр, де СНВ (сплати) - це сума нарахованих процентів до сплати позичальником з урахуванням валютного ризику; НВ - сума нарахованих процентів без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату нарахування процентів за кредитом; за сплатою позичальником часткової суми кредиту: ЧСК (сплати) = К*Квр, де ЧСК (сплати) - це часткова сума кредиту, яку повинен (бажає) сплатити позичальник відповідно до умов договору з урахуванням валютного ризику на відповідну дату; К часткова сума кредиту, що сплачується на конкретну дату, без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату здійснення часткової та/або повної сплати позичальником кредиту.

Така ж формула застосовується і за сплатою повної суми кредиту: ПСК (сплати) = К*Квр.

Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 договору позичальник зобов`язується сплатити (погасити) заборгованість за кредитом в останній день строку користування кредитом. Позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитом з урахуванням кофіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору. Повне та/або часткове погашення кредиту здійснюється позичальником з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору. Проценти за користування кредитом нараховуються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору.

Позивач посилалася на те, що вказані у договорі формули є для неї незрозумілими та вона самостійно не могла визначити дійсний розмір щомісячного платежу, який необхідно було внести на погашення процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договору) забороняється у будь - який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем меншим за кегля шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності визначеного у кредитному договорі грошового еквіваленту отриманих позичальником 360 000 грн в іноземній валюті, встановлення формул валютного ризику як для повернення кредиту, так і для сплати процентів за користування кредитом ускладнило прочитання споживачем та визначення сукупної вартості кредиту.

Відповідачем доказів того, що споживачу до укладення кредитного договору була надана інша письмова інформація про сукупну вартість кредиту з відповідними прикладами розрахунків тощо, не надано.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що наявні підстави для визнання недійсним пункту 3 (підпункти 3.1-3.10) «валютний ризик» та підпунктів 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику у спірному кредитному договорі.

Щодо посилань заявника на те, що інші умови кредитного договору також є несправедливими, а тому наявні підстави для визнання його недійсним в цілому, слід зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Положеннями частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

З аналізу оспорюваного кредитного договору вбачається, що відповідачем було виконано приписи вищенаведених норм. Договір укладений за участю і згодою позичальника й, відповідно, не порушує жодного принципу договірних зобов`язань, не містить несправедливих умов, окрім тих пунктів, які були визнані недійсними.

Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, посилання заявника щодо визнання недійсним кредитного договору повністю є необґрунтованими, оскільки визначення окремих умов договору несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є обов'язковою підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2864цс16.

Враховуючи те, що договір іпотеки носить похідних характер й виступає способом забезпечення вимог за кредитним договором, то, оскільки відсутні підстави визнавати оскаржуваний кредитний договір недійсним у цілому, немає підстав для визнання недійсним договору іпотеки.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 частково.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович