Номер провадження 2/754/2168/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати позивача ОСОБА_5, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Наприкінці 2016 року позивач важко захворів, за рекомендаціями лікарів йому було заборонено фізичні навантаження та довготривалі поїздки. Вони з матір'ю проживали у різних містах, а тому через хворобу він не мав можливості до неї приїхати. Про смерть матері позивач дізнався лише у серпні 2018 року. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.08.2018 року йому також стало відомо про те, що відповідач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.08.2017 року. Але при отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідачка не повідомила державного нотаріуса про те, що у померлої є спадкоємець, який має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на момент смерті матері позивач був пенсіонером. Також позивач вказує про те, що строк на подачу заяви на прийняття спадщини він пропустив через те, що проживає в іншому місті, свідоцтво про смерть матері він не отримував, оскільки йому було невідомо про її смерть, він хворів, потребував догляду лікарів, що стало перешкодою для звернення його з відповідною заявою до нотаріуса у встановлений законом строк. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, на два місяці після набрання судовим рішенням законної сили; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 07.08.2017 року державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори на квартиру АДРЕСА_1.

21.09.2018 року до суду надійшов Відзив на позов відповідачки. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідачка заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач, який є рідним сином померлої ОСОБА_5, пропустив встановлений законом строк для подання відповідної заяви про прийняття спадщини. Також відповідач вказує про те, що тяжке захворювання позивача не підтверджено жодними належними доказами. Крім того, під час життя ОСОБА_5 позивач не цікавився її життям, не спілкувався з матір'ю, за 19 місяців, що пройшли з моменту смерті останньої, він жодного разу не зателефонував та не поцікавився здоров'ям матері, незважаючи на те, що їй було на момент смерті 87 років, вона тяжко хворіла останні роки та потребувала допомоги і догляду. Відповідач вважає, що підстав для поновлення позивачу строку для подачі заяви про прийняття спадщини немає, а тому і немає підстав для визнання недійсним свідоцтва про прийняття ОСОБА_2 спадщини за заповітом. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у Відзиві на позов.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ОСОБА_5 є матір'ю позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до заповіту від 18.10.2011 року ОСОБА_5 зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла все своє майно відповідачці ОСОБА_2

У встановлений законом строк відповідачка ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Інші особи із відповідними заявами не зверталися.

07.08.2017 року відповідачкою було отримано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, видане державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_4 просить суд визначити йому додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини строком 2 місяці, мотивуючи це тим, що він пропустив його з поважних причин, оскільки не знав про смерть матері, дізнавшись лише у серпні 2018 року, а також через важкий стан свого здоров'я та перебування в іншому місті України.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, як це передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного Кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов"язані з об"єтивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім"єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Пунктом 1 вказаного Листа передбачено, що при розгляді справ про спадкування слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно із ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253, ч. 3, 5 ст. 254 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок; строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, шестимісячний строк на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 почав свій перебіг 29 січня 2017 року та закінчився 31 липня 2017 року.

Як встановлено при розгляді справи, позивач ОСОБА_4 зі спадкодавцем не проживав, а тому відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, мав особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з моменту її відкриття.

Як на підставу для поновлення строку для подачі заяви позивачем вказується факт того, що йому до серпня 2018 року не було відомо про смерть матері, він важко хворів, проживає в іншому місті, що разом завадило йому своєчасно звернутися до нотаріуса із відповідною заявою.

Оцінюючи наведені позивачі доводи, судом було встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_4 тривалий час перебував у складних стосунках із своєю матір'ю ОСОБА_5, оскільки, як зазначили сторони, вони з дитинства позивача проживали окремо. Вже у дорослому віці позивач знайшов свою мати та почав з нею спілкування. Але через важкий характер померлої (за твердженням сторони позивача) вони перестали спілкуватися у 2010 році.

Той факт, що позивач не спілкувався із своєю матір'ю тривалий час, не цікавився нею, її здоров'ям та майновим станом, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений показами свідків.

Так, свідок ОСОБА_7, допитана у судовому засіданні, показала, що вона є зведеною сестрою позивача. Їй відомо, що мати позивача покинула його у дитинстві, у зв'язку з чим він проживав з батьком, а виховувала його мачуха. Приблизно у 2000 році вона разом з братом почала шукати його мати і після того, як знайшли, вони почали спілкуватися. Але ОСОБА_5 весь час вважала, що вони хочуть заволодіти її квартирою, а тому спілкування відбувалося дуже важко. Коли у ОСОБА_5 помер чоловік, то вона разом із своєю сім'єю допомагала їй в організації поховання чоловіка. Приблизно з 2010 року вони всі перестали спілкуватися з ОСОБА_5 Влітку 2018 року вона вирішила провідати ОСОБА_5, але двері ніхто не відчинив, а потім вона дізналася, що остання померла в 2017 році. Також свідок зазначила, що її брат ОСОБА_4 останні роки дуже хворіє, не може виїзджати з міста через те, що потребує постійної медичної допомоги та догляду.

Свідок ОСОБА_8, допитаний у судовому засіданні, показав, що він є племінником позивача. Він разом із своєю матір'ю ОСОБА_7 відвідували періодично ОСОБА_5, спілкувалися з нею, надавали певну допомогу. До 2010 року вони спілкувалися постійно, але після цього припинили спілкування, зважаючи на нелегкий характер ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_9, допитана у судовому засіданні, показала, що вона є дочкою позивача ОСОБА_4 Зазначила, що вони певний час спілкувалися з бабусею ОСОБА_5, приїздили до неї в гості разом з батьком чи вона одна. Бабуся залишила її тата, коли той був зовсім маленьким і він жив разом з батьком. В 2009 році помер чоловік бабусі і вони приїздили допомогти в організації його поховання, але через деякий час вони припинили спілкування з бабусею.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що позивач понад 7 років не спілкувався із своєю матір'ю, не цікавився її життям, не піклувався про неї, незважаючи на те, що остання потребувала такої допомоги, оскільки на момент смерті їй було 87 років, вона була інвалідом ІІ групи, повністю непрацездатною, останні роки тяжко хворіла, потребувала піклування та допомоги.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на те, що він лише у серпні 2018 року дізнався про смерть своєї матері, оскільки даний факт не був підтверджений належними доказами, а тому не може бути взятий судом до уваги.

Також слід зазначити, що позивач, як на підставу для поновлення йому строку для подачі заяви про прийняття спадщини, посилається на свою хворобу.

Так, на підтвердження свого стану здоров'я позивачем подана довідка, видана ОСОБА_10 02.11.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_4 звертався до неї за консультацією 08.12.2016 року зі скаргами на постійний головний біль, нудоту та інше; після об'єктивного обстеження нею була призначена симптоматична терапія та рекомендовано пройти додаткові обстеження; протягом даного період і по теперішній час пацієнт консультується з приводу свого самопочуття та приймає призначене лікування.

Але слід зазначити, що дана довідка лише підтверджує факт звернення позивача до лікаря за допомогою, але при цьому жодним чином не свідчить про те, що він за станом свого здоров'я не мав можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Крім того, діючим законодавством передбачена можливість надіслання відповідної заяви про прийняття спадщини у простій письмовій формі.

Так, відповідно до п. 3.5 Глави 10 Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Пунктом 3.23 Глави 10 вказаного Порядку передбачено, що своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.

Таким чином, твердження ОСОБА_4 про об'єктивну неможливість подачі заяви про прийняття спадщини є неправдивим, оскільки подача такої заяви потребує мінімальних зусиль.

Отже позивачем свідомо не було вчинено будь-яких дій для прийняття спадщини з моменту її відкриття і до закінчення 6-ти місячного строку.

Будь-яких перешкод у позивача для подачі заяви про прийняття спадщини не було, а спадкоємець свідомо не скористався правом на прийняття спадщини, а тому правових підстав для визначення додаткового строку немає.

Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, то суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, у задоволенні яких суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для поновлення йому строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними, а тому у задоволенні даних позовних вимог повинно бути відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 328, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_2.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_3.

Третя особа - державний нотаріус П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, адреса: м. Київ, вул. Закревського, 47.

Повний текст рішення виготовлений 31 січня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська