Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 648/3729/15-ц

провадження № 61-36288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 року у складі судді Кусік І. В. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Колісниченка А. Г., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 04 червня2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № НЕq0АЕ000098173, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 6 811,39 доларів США зі сплатою 17,04 % річних на строк до 31 січня 2013 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 31 серпня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 25 385,67 доларів США, що еквівалентно 537 668,56 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 5 466,97 доларів США, заборгованість за процентами - 1 871,15 доларів США, заборгованість за комісією - 437,13 доларів США, заборгованість за пенею - 16 390,34 доларів США, штраф (фіксована частина) - 11,80 доларів США, штраф (процентна складова) - 1 208,28 доларів США. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 25 385,67 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 31 серпня 2015 року становить 537 668,56 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання нею взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення касаційного суду мотивоване тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином підстав заявленого позову та наявну суму заборгованості за кредитним договором, а лише обмежився дослідженням обставин дотримання умов договору щодо процедури повідомлення боржника, яка стосується випадків позасудового звернення стягнення на заставлене майно, і передчасності позову у зв`язку з неможливістю визначити розмір кредитної заборгованості. Крім того, суд не врахував право заставодержателя у будь-який час звернутися за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки в судовому засіданні заставодавець має можливість заперечувати проти вимог заставодержателя.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги про те, що згідно з актом прийому-передачі банк вилучив заставний автомобіль, у зв`язку з чим, на думку відповідача, в неї відсутня заборгованість за кредитним договором, не заслуговують на увагу, оскільки заочним рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 18 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 26 квітня 2012 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було залишено без розгляду, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про усунення порушень прав позичальника за кредитно-заставним договором та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково, зобов`язано банк повернути заставний автомобіль його власнику - ОСОБА_1 . На час розгляду цієї справи вказане рішення не виконане. Таким чином, зобов`язання за укладеним між сторонами договором не припинилося у зв`язку з його виконанням, оскільки банк не мав права зараховувати вартість транспортного засобу в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 рокута ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що під час нового розгляду справи апеляційний суд не виконав вимог суду касаційної інстанції - не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості. Судом було задоволено її клопотання про витребування в ПАТ КБ «Приватбанк» відомостей про місцезнаходження переданого в заставу автомобіля, однак банк не надав такої інформації. Таким чином, суди не перевірили, чи реалізував позивач заставне майно, що унеможливило встановлення дійсного залишку кредитної заборгованості.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Білозерського районного суду Херсонської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 липня 2018 року справу № 648/3729/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 04 червня2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № НЕq0АЕ000098173, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 6 811,39 доларів США для придбання автомобіля зі сплатою 17,04 % річних на строк до 31 січня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором відповідач передала в заставу банку належний їй на праві власності автомобіль «VOLKSWAGEN», 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Актом прийому-передачі від 29 січня 2010 року підтверджується, що ОСОБА_1 передала ПАТ КБ «Приватбанк» вищезазначений транспортний засіб для погашення заборгованості у випадку невиконання нею своїх зобов`язань за договором.

Заочним рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 18 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 26 квітня 2012 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду, а позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про усунення порушень прав позичальника за кредитно-заставним договором від 04 червня 2008 року № НЕq0АЕ000098173 та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути заставний автомобіль «VOLKSWAGEN», 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власнику - ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції сторони визнали, що вказане заочне рішення не виконане.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 31 серпня 2015 року заборгованість відповідача становила 25 385,67 доларів США, що еквівалентно 537 668,56 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 5 466,97 доларів США, заборгованість за процентами - 1 871,15 доларів США, заборгованість за комісією - 437,13 доларів США, заборгованість за пенею - 16 390,34 доларів США, штраф (фіксована частина) - 11,80 доларів США, штраф (процентна складова) - 1 208,28 доларів США.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з доведеності вимог банку, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Однак такий висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При новому розгляді справи апеляційний суд належним чином не врахував висновків і мотивів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо необхідності перевірити визначений банком розмір кредитної заборгованості, у зв`язку з чим не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Також в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року суд не врахував наведених вище вимог процесуального законодавства, не дослідив належним чином наданий банком розрахунок заборгованості та не перевірив доводів відповідача про те, що переданий нею в заставу автомобіль був реалізований ПАТ КБ «Приватбанк». При цьому, задовольнивши клопотання відповідача про витребування відомостей про місцезнаходження транспортного засобу, суд не домігся виконання позивачем своєї ухвали.

Встановлення зазначеної обставини впливає на визначений банком розмір кредитної заборгованості, оскільки у випадку відчуження предмета застави кошти від його реалізації повинні зараховуватися на погашення боргу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18, зроблено висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18).

Проте апеляційний суд не перевірив, чи змінило строк виконання основного зобов`язання пред`явлення ПАТ КБ «Приватбанк» у 2011 році позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, оскільки в такому випадку банк позбавлений права на нарахування процентів та пені за кредитним договором після закінчення строку кредитування, однак має право на стягнення сум, нарахованих станом на час закінчення строку кредитування.

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, а також не встановив періоду нарахованих ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами та неустойки, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, оскільки цей суд не виконав належним чином своїх обов`язків, що стало причиною передчасного та необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості у заявленому банком розмірі за наведених вище підстав.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов