Справа № 204/5674/16-ц
Провадження № 2/204/14/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 серпня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_4

за участю третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, -

В С ТА Н О В И В:

У вересні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, в якій просила визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-кухня, 4-житлова, 5-житлова, 6-ванна, 7-вбиральня, І-балкон. ІІ-лоджія, житловою площею 28,9 кв.м., зальною площею 45,1 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. За життя ОСОБА_6 на випадок його смерті було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори 19.07.2002 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, яким останній заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та все майно, що буде йому належати і на що він матиме законом право за законом, - ОСОБА_1 . До складу спадкового майна входить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_6 , 19.03.2010 року ОСОБА_1 звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої державним нотаріусом заведено спадкову справу №191/2010. В процесі прийняття спадщини з`ясувалось, що оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно у позивача відсутні. З метою поновлення документів для прийняття спадщини позивачем було отримано дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 13.11.2003 року за реєстровим №3-2771, виданий позивачу 26.08.2011 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. замість втраченого, та зареєстрований в реєстрі за 2-2345. Отримати дублікат замість втраченого оригіналу Свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» вказану на квартиру, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації № 3343 від 28.01.1999 року, не вдалося, оскільки відділ приватизації у березні 2012 року було ліквідовано, КЖЕП «Південне» визнано банкрутом. Постановою державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 14.08.2013 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, крім позивача, звернувся також ОСОБА_2 , який є його онуком. Позивач є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 та має право на спадкування вищезазначеної квартири, що належала померлому ОСОБА_6 на праві власності. Враховуючи викладене, оскільки позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , то позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 4 жовтня 2016 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину. Об`єднано в одне провадження первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину (т. 1, а.с. 36-37).

Ухвалою суду від 28 грудня 2016 року було залучено ОСОБА_5 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у дану справу за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину (т. 1, а.с. 178).

Ухвалою суду від 15 березня 2017 року було роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про визнання права власності на спадщину, виділивши в самостійне провадження зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про визнання права власності на спадщину (т. 2, а.с. 62-63).

Також, 06.06.2019 року, судом були розглянуті заяви відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 про зупинення провадження по справі та протокольною ухвалою суду відмовлено у їх задоволенні.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вони вважають, що заповіт є недійсним. Також, просили суд застосувати у справі наслідки спливу позовної давності, оскільки до суду позивачка звернулась з даною позовною заявою після закінчення трирічного строку позовної давності, а саме 5 вересня 2016 року, в той час як постанова державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, якою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, була винесена ще 14 серпня 2013 року.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні просила суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, оскільки вона також вважає, що заповіт є недійсним. Також, просила суд застосувати у справі наслідки спливу позовної давності, оскільки до суду позивачка звернулась з даною позовною заявою після закінчення трирічного строку позовної давності, а саме 5 вересня 2016 року, в той час як постанова державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, якою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, була винесена ще 14 серпня 2013 року.

Представник третьої особи Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, раніше надавав на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні встановлено, що подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого Бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» згідно з розпорядженням (наказом) від 28.01.1999 року за № 3343, на праві приватної спільної власності належала квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області 17 квітня 2000 року, актовий запис № 748 (т. 1, а.с. 34).

ОСОБА_6 як чоловік померлої ОСОБА_7 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме після смерті дружини постійно мешкав у квартирі, в якій проживав разом із спадкодавцем на момент її смерті, а отже є таким, що прийняв спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР.

13 листопада 2003 року ОСОБА_1 , яка діяла за дорученням від імені ОСОБА_6 , посвідченим в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі 19 липня 2002 року за реєстровим № 2-1203, звернулася з заявою про видачу на ім`я ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим 13 листопада 2003 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. на ім`я ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Вказані обставини були встановлені у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року по справі № 204/1611/17 (т. 2, а.с. 159-164), яке набрало законної сили 8 січня 2019 року, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Згідно листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 3218 від 10 квітня 2013 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 : 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» згідно розпорядження за № 3343, та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2003 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-2771 (т. 1, а.с. 14).

У березні 2017 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2771 (справа № 204/1611/17). Крім того, у січні 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 також звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2771, а також встановити, що вона перебувала на утриманні та проживала разом з бабусею - ОСОБА_7 з 20 грудня 1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року по справі № 204/1611/17 у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 , Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, було відмовлено. Відмовлено також у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання перебування на утриманні (т. 2, а.с. 159-164). У вказаному рішенні судом не було встановлено порушення прав ОСОБА_2 та ОСОБА_5 під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину від 13.11.2003 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 8 січня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року було залишено без змін (т. 2, а.с. 165-169).

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належала в цілому квартира АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 12.09.2003 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, вказана квартира загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - ванна, 7 - вбиральня, І - балкон, ІІ - лоджія (т. 1, а.с. 11-12).

За життя, а саме 19 липня 2002 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, в якому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме і на що за законом він матиме право, він заповів ОСОБА_1 - позивачці по справі (т. 1, а.с. 8).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 07 грудня 2009 року було зроблено відповідний актовий запис за № 8524 (т. 1, а.с. 83).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 березня 2010 року після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа № 191/2010, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи (т. 1, а.с. 45-125), згідно якої 19 березня 2010 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася позивачка ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 46) та 25 травня 2010 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся відповідач ОСОБА_2 , який є онуком померлого ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 84).

При цьому, у червні 2010 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовною заявою про визнання вищевказаного заповіту недійсним (справа № 2-790/11). Однак, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/16131293, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Лариса Анатоліївна про визнання заповіту недійсним було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2011 року, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/20206378, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року та ухвалу колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року було залишено без змін (а.с. 182-183).

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

14 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою № 1346 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 107).

Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. від 14 серпня 2013 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 108). З вказаної постанови вбачається, що підставою для відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що ОСОБА_1 не надано до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори довідку про місце реєстрації померлого ОСОБА_6 та склад сім`ї зареєстрованих, а також не наданий правовстановлюючий документ на Ѕ частину квартири - свідоцтво про право власності на житло від 28.01.1999 року, видане бюро приватизації ВАТ «Дніпровський машинобудівний завод», а дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2003 року за реєстром 3-2771 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_6 , виданий 26.08.2011 року за реєстром 2-2345 своєчасно не зареєстрований в КП ДМБТІ.

Так, з відповіді Публічного акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод» № 6000/9-32 від 30 серпня 2011 року вбачається, що з 1999 року у зв`язку з переданням житлового фонду у комунальну власність міста бюро приватизації на ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» ліквідовано (т. 1, а.с. 110).

У зв`язку з викладеним позивачка ОСОБА_1 з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2014 року по справі № 204/7355/2013-ц було визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2014 року було скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено (т. 1, а.с. 208-209). При цьому, підставою для скасування вищевказаного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2014 року стало те, що суд першої інстанції не з`ясував наявність чи відсутність спадкових прав після смерті ОСОБА_6 , не встановив коло спадкоємців, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, не залучив їх до участі у справі, чим порушив права та інтереси ОСОБА_2 .

У липні 2014 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовною заявою про усунення від права на спадкування ОСОБА_1 (справа № 204/5300/14-ц). Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/51666153, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування було відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року було змінено в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . В решті рішення суду було залишено без змін (http://reyestr.court.gov.ua/Review/54048267).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/57731951, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року було залишено без змін.

29 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом та видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 . Згідно постанови державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчинення нотаріальної дії від 29 серпня 2016 року, ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (т. 1, а.с. 151).

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року по справі № 204/6071/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про призначення додаткового строку для прийняття спадщини, було відмовлено (http://reyestr.court.gov.ua/Review/64407665).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року залишено без змін (http://reyestr.court.gov.ua/Review/66025337).

Згідно постанови державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчинення нотаріальної дії від 28 грудня 2016 року, ОСОБА_5 також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також згідно наданої довідки № 33716 виданої Єдиним абонентським відділом № 2 КП «Міські комунальні платежі» м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року про реєстрацію місця проживання/перебування особи, ОСОБА_5 на день смерті не була зареєстрована з ОСОБА_7 , тобто факт прийняття нею спадщини спільним проживанням та реєстрацією не підтверджується (т. 1, а.с. 162).

З метою захисту своїх спадкових прав, позивачка ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом, у вересні 2016 року звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.

Так, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу.

Згідно з п. 1, 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа - ОСОБА_5 своєчасно не звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини і вважаються такими, що не прийняли її, що вже було встановлено у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року по справі № 204/1611/17, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Більш того, як вже було зазначено вище, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 неодноразово звертались до суду з різними позовами щодо спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а саме з позовами про визнання заповіту недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, визнання свідоцтва пр. оправо на спадщину недійсним. Однак, по всім цим позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було відмовлено, а судові рішення по цим справам набрали законної сили.

На теперішній час заповіт ОСОБА_6 від 19 липня 2002 року, що був посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, є чинним.

Дії нотаріуса, щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову квартиру, узгоджуються з положеннями п. 4.15, 4.18 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до яких видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи, що єдиним спадкоємцем за заповітом ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивачка ОСОБА_1 , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину, та враховуючи, що за відсутності у неї оригіналів правовстановлюючих документів, єдиним способом захисту її прав є звернення до суду за правилами позовного провадження, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Оскільки, позивачка в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом, захистити своє порушене право не може, то суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,9 кв.м, загальною площею 45,1 кв.м, яка складається: з 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - ванна, 7 - вбиральня, І - балкон, ІІ - лоджія, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо заяв відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити, що такі вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Так, позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

За змістом вищевказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку.

Як було встановлено під час розгляду даної справи, позивачка ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом 19 березня 2010 року , тобто в межах шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, який встановлений статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини.

14 серпня 2013 року постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Після відмови державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 з метою захисту своїх спадкових прав, у 2013 році звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування (№ 204/7355/2013-ц).

Отже, позивачка вперше звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування ще у 2013 році, тобто в межах строків позовної давності.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, зі зверненням ОСОБА_1 у 2013 році до суду з метою захисту своїх спадкових прав з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування, відбулось і переривання строку позовної давності.

Отже, враховуючи переривання строку позовної давності у 2013 році у зв`язку зі зверненням позивачки до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування, за результатами розгляду якого Апеляційним судом Дніпропетровської області 1 квітня 2015 року було винесено рішення по справі № 204/7355/2013-ц, та враховуючи, що з даним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 5 вересня 2016 року, очевидним є висновок про те, що позивачка звернувся до суду з даним позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом в межах трирічного строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 1 035 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1268, 1296 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа Третя Дніпровська державна нотаріальна контора (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Робоча, 22-а), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,9 кв.м, загальною площею 45,1 кв.м, яка складається: з 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - ванна, 7 - вбиральня, І - балкон, ІІ - лоджія, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 1035 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська