ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1754/19 Справа № 206/2970/17 Суддя у 1-й інстанції - Румяцев О.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суд м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпровської міської ради, Відділу реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа: Головне територіальне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у приватну власність, визнання протиправними та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, відповідно до якого просить визнати:

- неправомірним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 року №75/30 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0406 га;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 17 січня 2014 року, індексний номер 16299068 за результатами державної реєстрації речових прав на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка, площею 0,0406 га, власник ОСОБА_2;

- відновити належним чином погоджені межі суміжних земельних ділянок на підставі рішення №611 виконкому Індустріальної райради депутатів трудящих від 04 вересня 1975 року про затвердження акту поділу від 24 липня 1975 року та розподілу домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних двора, де: а) будинок літ А-1, виділено в самостійний, з площею земельної ділянки 646 кв.м. та присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2) будинок літ Д-1, виділено в самостійний, з площею земельної ділянки 406 кв.м. та присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1, відповідно до доданої схеми до вказаного акту поділу земельної ділянки по АДРЕСА_3, ширина зі сторони вул.. Кадрової в 15,50 м, ширина зі сторони вул. Новаторської в 16,60 м., по АДРЕСА_1 - ширина зі сторони вул. Кадрової в 10,00 м ширина зі сторони вул. Новаторської в 10 м.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до рішення виконкому Індустріальної райради трудящих від 04.09.1975 року №611, було розділено домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних подвір'я відповідно до схеми, наданої міжміським бюро технічної інвентаризації.

Так, будинок літ. А-1, що належить ОСОБА_4, виділено в самостійний з площею земельної ділянки 646 кв.м. та присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3, а будинок літ. Д-1, що належить ОСОБА_5, виділено в самостійний з площею земельної ділянки 406 кв.м. та присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1, а також затверджено акт розподілу 24 червня 1975 року.

Згідно доданої до схеми можливого розподілу домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 на два самостійних визначено наступні межі: по АДРЕСА_3 - ширина зі сторони вул.. Кадрова в 15,50 м., ширина зі сторони вул. Новаторської - 16,60 кв.м., довжина - 40,2 кв.м., по АДРЕСА_1 - ширина зі сторони вул. Новаторської - 10,00 м., ширина зі сторони вул. Новаторської - 10,00 м., довжина - 40,60 м.

Також, позивач зазначила, на даний час вона на підставі договору дарування від 04 лютого 1992 року є власником житлового будинку АДРЕСА_3, а власником сусіднього будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2012 року є відповідач ОСОБА_2 З моменту придбання відповідачем сусіднього будинку між ними постійно виникали суперечки з приводу розташування меж земельних ділянок. Так, на засіданні комісії з питань земельних спорів, з'ясувалось, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, була приватизована відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 січня 2014 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 року №75/30. Однак, в акті про встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками, який є невід'ємною частиною технічної документації та зокрема підставою для прийняття рішення Дніпропетровською міською радою щодо передачі земельної ділянки у власність її підпис, як власника суміжної земельної ділянки було підроблено. Факт підробки її підпису був встановлений висновком експерта проведеним в рамках розслідування кримінального провадження за фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190, ст. 358 КК України. Таким чином, рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 року №75/30 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки фактично винесено на підставі підроблених документів, що свідчить про наявність підстав для його скасування. У зв'язку з цим, також підлягає скасуванню свідоцтво про право власності на земельну ділянку.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання неправомірним та скасування рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, у власність ОСОБА_2 Також, у зв'язку з відмовою у задоволенні вищезазначених позовних вимог не підлягає задоволенню вимога про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно як така, що є похідною від первинних позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було допущене неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення необґрунтоване, незаконне та таке, що порушує права позивача, гарантовані законодавством України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням виконкому Індустріальної райради депутатів трудящих №611 від 04 вересня 1975 року розподілено домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних двора згідно схеми, наданої міжміським бюро технічної інвентаризації, а саме:

- будинок літ. А-1, який належить ОСОБА_4, виділено в самостійний, з площею земельної ділянки 646 кв.м. та присвоєно поштовий адрес АДРЕСА_3;

- будинок літ. Д-1 , який належить ОСОБА_5, виділено в самостійний з площею земельної ділянки 406 кв.м. та присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 (а.с.12-14 т.1).

На тепер власником домоволодіння АДРЕСА_3, яке розташоване на земельній ділянці розміром 646 кв.м. на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04 лютого 1992 року є позивач ОСОБА_3 (а.с.15,16,25 т.1).

Власником домоволодіння АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці розміром 406 кв.м. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 вересня 2012 року є відповідач ОСОБА_2 (а.с.134 т.1).

Рішенням Дніпропетровської міської ради №75/30 від 26.12.2012 року «Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську» ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,0406 га - кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.130-132 т.1).

Як вбачається з листа Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради №8/7-195 від 03.03.2015 року, вищезазначене рішення приймалося на підставі документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1, яку було розроблено ФОП ОСОБА_6, а саме:

- акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками від 20.10.2012 року, в якому є підпис ОСОБА_7, як суміжного землекористувача;

- договору купівлі-продажу домоволодіння від 04 вересня 2012 року по АДРЕСА_1;

- експлікації земельної ділянки технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Документацію із землеустрою було погоджено органом Держземагенства - управлінням Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (а.с.43,44 т.1), а 17 січня 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1, площею 0,0406 га (а.с.36 т.1) та право власності ОСОБА_2 на вищезазначену земельну ділянку булог зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.37-40 т.1).

Так, на обґрунтування свого позову позивач вказує, що акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками від 20.10.2012 року вона не підписувала, межі земельних ділянок не погоджувала. В підтвердження своїх доводів позивач посилалась на висновок експерта №13/1.1-321 від 16.08.2016 року, наданий в межах розгляду кримінального провадження.

Як вбачається цим висновком встановлено, що підписи та рукописний текст в акті встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками від 20.10.2012 року виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.46-53).

Як вбачається з листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №16733 від 14.12.2012 року, при проведенні обміру зовнішніх меж земельних ділянок №46 та АДРЕСА_1, внутрішніх розмірів між будівлями та огорожами, що розподіляють суміжні домоволодіння, а також при візуальному обстеженні, факту перенесення межі не встановлено (а.с.106,107 т.1).

В самих поясненнях інженера-геодезиста ОСОБА_8 наданих на замовлення позивача лише роз'яснено, що позивач ОСОБА_3 не має можливості безперешкодно використовувати 0,0011 га земельної ділянки в зв'язку з встановленою огорожею між ділянками №46 та АДРЕСА_1.

Разом з цим, як було встановлено судом огорожа між ділянками №46 та АДРЕСА_1 встановлювалась позивачем, ще до того, як ОСОБА_2 стала власником будинку АДРЕСА_1.

Обставин порушення прав позивача, як суміжного землекористувача, внаслідок приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1, вищезазначені пояснення не містять, а також вони не містять того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 збільшилася за рахунок земель позивача, як суміжного землекористувача

Пояснення інженера-геодезиста ОСОБА_9 надані на замовлення відповідача ОСОБА_2, також містять висновки про, те, що порушень зі сторони ОСОБА_2 до ОСОБА_10 не виявлено. Фактичний металевий паркан між домоволодіннями №46 та АДРЕСА_1 знаходиться на межі земельної ділянки НОМЕР_1 з похибкою місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, яка не перевищує допустиму 0,1 м, крім вузла 4 де перевищення складає 0,04м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання неправомірним та скасування рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, у власність ОСОБА_2 Також, у зв'язку з відмовою у задоволенні вищезазначених позовних вимог не підлягає задоволенню вимога про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно як така, що є похідною від первинних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачені у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційному суді не надано доказів того, що має місце накладання земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1

Позивачкою не доведено, порушення ОСОБА_2 прав позивача внаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства при виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку, а ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки та не підписання нею акта погодження меж земельної ділянки, не може бути підставою для визнання неправомірним та скасування рішення про затвердження проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2, не є підставою для скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 року №75/30 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0406 га.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування рішення міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності, а отже колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 04 лютого 2019 року

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко