Справа № 474/875/18
Провадження № 2/474/50/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28.01.19року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Фасій В.В.

при секретарі судового засідання - Багрін Н.А.

за участю позивача - ОСОБА_1

без участі:

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Врадіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі -позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1

Позов обґрунтований тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку, на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 09 січня 1998 року, НОМЕР_1. У вищевказаному будинку окрім позивача зареєстровані: донька ОСОБА_4,1985 року народження, онук ОСОБА_5, 2004 року народження, онук ОСОБА_6, 2018 року народження, співмешканець ОСОБА_7, 1963 року народження та ОСОБА_2, 1977 року народження. Відповідач являється племінником її співмешканця та зареєстрований в будинку по АДРЕСА_1 З 2011 року відповідач у даному будинку не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу, у будинку не має.

У 2011р. відповідач добровільно змінив своє місце проживання та на даний час невідоме його місце перебування.

У житловому будинку відповідач прописаний як член сім'ї. Враховуючи, що вказана особа понад одного року у вказаному житлі не проживає та не користуються ним без поважної причини, позивач на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, просить визнати останнього особою, яка втратила право на користування житловим будинком. Оскільки в добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає, позивач позбавлений можливості розпоряджатися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, в тому числі позбавлений можливості отримувати субсидії, та інші соціальні допомоги.

Позивач в судовому засідання підтримав позов. Просив його задовольнити.

Відповідач будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України (рекомендовані поштові направлення по місцю реєстрації відповідача, та виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України ), на розгляд справи не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Так як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.01.1998р. позивач згідно договору купівлі-продажу купив у ОСОБА_8 житловий будинок по АДРЕСА_1 Вказаний договір укладений письмово та нотаріально посвідчений 09.01.1998р., зареєстрований в реєстрі за номером 19.

Відповідно до будинкової книги та акту обстеження місця проживання мешканців будинку по АДРЕСА_1 від 17.09.2018р., встановлено, що відповідач зареєстрований по АДРЕСА_1, фактично за місцем своєї реєстрації не проживає та не користується житловим будинком з 2011 року, комунальні платежі не сплачує.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_1, ОСОБА_7, показали, що ОСОБА_7 являється позивачеві співмешканцем, а відповідач є його племінником, та за проханням співмешканця позивач ОСОБА_1 зареєструвала ОСОБА_2 у своєму будинку. З 2011 року відповідач не приїздить та не користується житловим будинком, в якому проживає позивач.

В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач з моменту реєстрації місця проживання без поважних причин більше одного року не користуються житловим будинком позивача та відсутній там, не сплачує комунальні послуги, що, в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім'ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Таким чином порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на відповідача..

Керуючисьст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-275, 279, 280-283 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованого по АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком по АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 сплачений при пред'явлені позову судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Фасій