КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 364/745/19 Головуючий у суді першої інстанції: Ткаченко О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Рейнарт І.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Володарського районного суду Київської області від 05 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 08 жовтня 2012 року.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 05 серпня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.10.2012 в сумі 20 849 (двадцять тисяч вісімсот сорок дев`ять) гривень 52 копійки. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1921(одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) гривню 00 копійок судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог АТ Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені за прострочення та за несвоєчасне виконання зобов`язання, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду в цій частині вимог ухвалене з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені за прострочення виконання зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, не оцінив усіх фактичних обставин справи та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розмір. При вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції, а тому відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про те, що договір не був укладений. Відповідач, як позичальник, не заперечував факт ознайомлення з умовами та правилами чи тарифами та не довів при розгляді справи, що під час укладення сторонами кредитного договору діяли будь-які інші умови та правила надання банківських послуг чи тарифи.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у тому числі з повідомленням відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 08 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, та платіжну картку для авторизації (а.с. 10).

В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідач у справі) згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження обставин приєднання позичальника ОСОБА_1 до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частини договору (а.с. 11, 12-26).

Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 02 липня 2019 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором в сумі 51 315,14 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 20 849,52 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 12 431,71 грн.; нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання - 14 272,06 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 842,08 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 419,77 грн. (штраф процентна складова).

В межах заявлених позивачем вимог, поданих доказів заборгованість за нарахованими процентами у позичальника ОСОБА_1 відсутня і таких вимог позивачем не пред`явлено.

Надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, судом першої інстанції встановлено, що за умовами укладеного сторонами договору у вигляді анкети-заяви від 08 жовтня 2012 року банк надав позичальнику ОСОБА_1 суму кредиту у розмірі 15 000,00 грн., останній отримав грошові кошти та користувався ними. Взяті на себе зобов`язання з повернення суми позики не виконав, станом на 09 червня 2019 року за позичальником обліковується заборгованість за тілом кредиту.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 20 849,52 грн. (тіло кредиту на звітну дату), суд першої інстанції виходив із того, що у порушення умов кредитного договору позичальник ОСОБА_1 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, чим порушив права кредитора, а тому позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволені решти вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції керувався тим, що укладений та підписаний сторонами договір не містять будь-яких інших умов, якими встановлено сплату позичальником процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання зобов`язання, що виключає покладення на позичальника обов`язку з повернення вказаних платежів за договірним зобов`язанням.

Відхиляючи Тарифи обслуговування кредитних карт і Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як доказ приєднання позичальника до запропонованих банком умов, якими передбачений, у тому числі, обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушенням умов договору, суд першої інстанцій виходив із того, що надані позивачем письмові докази не містять підпису відповідача, а тому вони не є складовою частиною укладеного з позичальником ОСОБА_1 договору № б/н від 08 жовтня 2012 року.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення з відповідача заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 20 849,52 грн. учасниками справи не оскаржується.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині заборгованості за простроченим тілом кредиту - 12 431,71 грн.; нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання - 14 272,06 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 842,08 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 419,77 грн. (штраф процентна складова), судова колегія виходить з такого.

За пред`явленими вимогами позивача та наданим розрахунком заборгованості вбачається, що за позичальником, окрім заборгованість за тілом кредиту на звітну дату в сумі 20 849,52 грн., обліковується також заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 12 431,71 грн., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено.

Із дослідженого розрахунку заборгованості вбачається, що на погашення заборгованості, у тому числі, що віднесена кредитором з 01 червня 2018 року як прострочена заборгованість за тілом кредиту, позичальником за період з 01 червня 2018 року по 01 січня 2019 року сплачено 14 448,10 грн., що свідчить про погашення відповідачем простроченої кредитної заборгованості ( а.с. 6-9).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 залишку простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 12 431,71 грн., оскільки вказана заборгованість станом на 09 червня 2019 року (день розрахунку заборгованості кредитором) погашена позичальником.

Перевіряючи висновок суду першої інстанції в частині вирішених вимог щодо стягнення нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання в сумі 14 272,06 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 842,08 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 419,77 грн. (штраф процентна складова), колегія суддів виходить з такого.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що розмір і порядок одержання неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В частині договірний зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першою, другою статті 207 ЦК України.

Досліджений колегією суддів укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н 08 жовтня 2012 року вказує на те, що умови договору не містять домовленості сторін про порядок і розмір сплати неустойки ( пені, штрафу) за порушення боржником зобов`язання.

Отже, аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо сплати неустойки за порушення позичальником строків повернення грошових коштів, а тому такий договір не може бути підставою для стягнення з відповідача неустойки (пені, штрафу) за порушення боржником зобов`язання.

Посилання позивача про приєднання позичальника до викладених на банківському сайті тарифів, умов та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення неустойки за порушення виконання зобов`язання, є безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з ОСОБА_1 нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання в сумі 14 272,06 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 842,08 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 419,77 грн. (штраф процентна складова) посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору, де зафіксовано розмір та порядок сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів в залежності від виду отриманої кредитної картки, а також штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому наданий банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1 банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема щодо розміру і порядку нарахування неустойки (пені, штрафу).

Суд першої інстанції, надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, правильно виходив із того, що тарифи обслуговування кредитних карт і умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, а тому вони не є складовою частиною укладеного з позичальником ОСОБА_1 договору № б/н від 08 жовтня 2012 року, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позичальника на користь банку нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання в сумі 14 272,06 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 842,08 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 419,77 грн. (штраф процентна складова).

Інші доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень в частині вирішених вимог АТ Комерційний банк «ПриватБанк» щодо стягнення неустойки за порушення боржником зобов`язання.

В частині задоволених вимог про стягнення з відповідача заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 20 849,52 грн. рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ Комерційний банк «ПриватБанк» в межах її доводів задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 05 серпня 2019 року в частині вирішення вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені за порушення виконання зобов`язання, штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: