Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 309/3989/14

провадження № 61-30878св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., ФаловськоїІ. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

позивачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_4, виконавчий комітет Хустської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року, у складі судді Волощук О. Я., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області

від 12 липня 2017 року, у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року до Хустського районного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування майнової і моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказувала на порушення відповідачами правил добросусідства та чинення ними перешкод у проведенні нею штукатурних робіт господарської споруди, збудованої на земельній ділянці, належній їй згідно акту на право приватної власності

від 30 листопада 1994 року. У зв'язку з ухваленням 13 серпня 2014 року рішення Хустським районним судом Закарпатської області, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зобов'язано не чинити перешкод у проведенні ОСОБА_4 штукатурних робіт, нею було придбано будівельні матеріали на загальну суму 21 000 грн. Відповідачі продовжують перешкоджати у проведенні вказаних робіт, що призвело до псування закуплених матеріалів, які стали непридатними до використання. Наведене завдало ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди, яку вона просила стягнути з відповідачів.

У вересні 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись з позовом до ОСОБА_4, третя особа Хустська міська рада Закарпатської області, про зобов'язання ОСОБА_4 знести самовільно побудовану споруду.

Даний позов мотивовано тим, що сторони проживають у чотириквартирному будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_4 збудовано господарську будівлю зі значним відхиленням від проектної документації, внаслідок чого перекрито під'їзну дорогу до домоволодіння позивачів, облаштовану ними на земельній ділянці, що була надана ОСОБА_6 рішенням Хустської міської ради від 25 жовтня 2001 року спеціально для цих цілей. Позивачі зазначали, що будівництво будівлі ОСОБА_4 здійснила впритул до двору загального користування перед вікнами їх квартири, без врахування інтересів та без погодження з іншими співвласниками багатоквартирного будинку.

У подальшому ОСОБА_6 було уточнено позовні вимоги. Вказував, що ОСОБА_4 дозвіл на продовження самовільно розпочатого будівництва кролятника отримано на підставі рішення виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області (далі - виконком Хустської МР) № 51 від 01 лютого 2012 року, прийнятого, в свою чергу, на підставі рішення виконкому від 29 грудня 2010 року про надання дозволу ОСОБА_4 на розробку містобудівного обґрунтування. У зв'язку з цим додатково просив наведені рішення виконкому Хустської МР скасувати.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2015 року, у складі судді Орос Я. В., до участі у справі у якості співвідповідача залучено Хустську міську раду.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2015 року, у складі судді Волощук О. Я., об'єднано в одне провадження справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, Хустської міської ради про зобов'язання знести самовільно побудовану споруду, скасування рішень виконкому Хустської МР.

Рішенням Хустського районного суду у задоволенні позовів

ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи позовів ґрунтуються на припущеннях, а подані позивачами докази є недостатніми для задоволення позовних вимог. Крім того, з'ясування обставин, що мають значення для справи, потребує спеціальних знань у галузі техніки, будівництва та землеустрою, а тому належним і допустимим доказом є висновок експерта. Проте про проведення відповідних експертиз сторонами заявлено не було.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 травня

2016 року рішення місцевого суду змінено в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 Зобов'язано ОСОБА_4 знести самовільно споруджену споруду. Скасовано рішення виконкому Хустської міської ради № 70 від 29 грудня 2010 року та № 51

від 01 лютого 2012 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2017 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області

від 27 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована обґрунтованістю зробленого місцевим судом висновку стосовно відсутності доказів на підтвердження обставини спричинення ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди неправомірними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Також, матеріалами справи спростовано посилання ОСОБА_6, ОСОБА_7 на те, що побудована ОСОБА_4 споруда є самочинним будівництвом; ними не надано доказів того, що вони є користувачами земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою, на якій ОСОБА_4 побудувала споруду, а також того, що оскаржувані рішення виконкому Хустської МР порушили їх законні права та інтереси.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявників мотивована безпідставним відхиленням судами попередніх інстанцій доводів їх позовної заяви та апеляційної скарги, а також залишення поза увагою та ненаданням оцінки поданим ними доказам на підтвердження обставини порушення їх права щодо користування своєю власністю.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до обґрунтувань незаконності прийнятих оскаржуваних судових рішень в частині, що стосується відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У зв'язку з чим судові рішення щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_4 не є предметом перегляду Верховним Судом.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, прийняті у відповідності до вимог законодавства із повним з'ясуванням обставин справи. А тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, у зв'язку з безпідставністю наведених у касаційній скарзі доводів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 проживає у квартирі № 3, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квартирі № 4, які знаходяться у чотириквартирному будинку АДРЕСА_1. Між сторонами склалися неприязні стосунки, породжені спорами щодо землекористування та добросусідства.

Так, 30 листопада 1994 року на підставі рішення Хустської міської ради Закарпатської області народних депутатів від 27 травня 1994 року ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,1777 га для ведення особистого підсобного господарства.

Рішенням Хустської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 613 ОСОБА_6 надано земельну ділянку площею 0,015 га для влаштування окремої під'їзної дороги до домоволодіння по АДРЕСА_2 за рахунок земельної ділянки ВУВКГ.

Рішенням виконкому Хустської МР від 29 грудня 2010 року № 70 надано дозвіл ОСОБА_4 на розробку містобудівного обґрунтування розміщення об'єкта будівництва господарської споруди - кролятника на власній земельній ділянці по АДРЕСА_3.

28 лютого 2011 року комунальним проектним підприємством «Архітектура» виготовлено містобудівне обґрунтування розташування об'єкту господарської споруди (сараю для свійських тварин та птахів) по АДРЕСА_3.

У 2011 році ОСОБА_4 розпочала будівництво господарської споруди на належній їй на праві власності земельній ділянці.

Рішенням виконкому Хустської МР від 01 лютого 2012 року № 51 ОСОБА_4 надано дозвіл на продовження самовільно розпочатого будівництва господарської споруди - кролятника на власній земельній ділянці по АДРЕСА_3.

15 лютого 2012 року ОСОБА_4 отримала будівельний паспорт на індивідуальну господарську споруду по АДРЕСА_3.

Відповідно до припису інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 3 вересня 2012 року № 550, ОСОБА_4 зобов'язано внести зміни в проектну документацію та привести у відповідність об'єкт, що будується, до затвердженого проекту у строк 3 місяці.

При новому розгляді справи апеляційним судом досліджено копію будівельного паспорту від 19 лютого 2015 року, наявного в матеріалах справи (т. 2, а. с. 148-149), та встановлено, що на виконання вказаного вище припису ОСОБА_4 було внесено необхідні зміни до нього.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначали, що самовільно збудована ОСОБА_4 споруда створює перешкоди у користуванні належним їм майном. При цьому необхідність знесення такої споруди, а також пояснювали відхиленням ОСОБА_4 від проекту будівництва, що спричинило перекриття облаштованої ними під'їзної дороги до їх домоволодіння.

Так, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з'ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з'ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Наведена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту цієї статті в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 цього Кодексу вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, та від 19 квітня

2017 року у справі № 6-129цс17.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не надано доказів того, що споруджена ОСОБА_4 господарська будівля, а також оскаржувані ними рішення виконкому Хустської МР порушують їх законні права та інтереси, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки захисту в судовому порядку з підстав, передбачених статтею 376 ЦК України, підлягає лише тільки дійсне порушене право.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області

від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська