РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2019 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Сенько Л.Ю.,

за участі секретаря Даніловської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жмеринка за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Жмеринського міськрайонного суду з даним позовом в якому просила ухвалити рішення відповідно до якого визнати за нею право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в травні 1960 року її дід ОСОБА_2 отримав дану квартиру, оскільки працював на колишньому вагоноремонтному заводі. Дід вже помер. Вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня народження стала проживати в цій квартирі, тобто в АДРЕСА_1. 12.04.2005 Жмеринський міськрайонний суд відмовив у задоволенні її позову до Жмеринського підприємства «Експрес» про визнання її членом сім'ї наймача та визнання за нею права користування АДРЕСА_1 і про зобов'язання Жмеринського підприємства «Експрес» укласти з нею договір найму цієї квартири. Проте, дане рішення Жмеринського міськрайонного суду було скасовано Апеляційним судом Вінницької області 8 червня 2005 року, її позов було задоволено, Жмеринське підприємство «Експрес» було зобов'язано укласти з нею договір найму квартири. 30 липня 2007 року Апеляційний суд Львівської області відхилив касаційну скаргу Жмеринського підприємства «Експрес», рішення Апеляційного суду Вінницької області від 8 червня 2005 року залишилось без змін. Зазначила, що як видно з викладеного, із судових рішень, вона тривалий час проживає в даній квартирі, цією квартирою вона заволоділа добросовісно і продовжує відкрито та безперервно нею володіти протягом десяти років, однак не є її власником, хоч на протязі всього часу проживання виконує всі платежі комунального характеру. Вважає себе власником квартири в силу закону, а своє право власності вона зможе зареєструвати після набрання чинності рішенням суду за цим позовом.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 12.12.2018 відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивачу ОСОБА_1 направлялась копія ухвала про відкриття провадження, однак на адресу суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». В наданій до суду 26.11.2018 позивач ОСОБА_1 просила дану справу розглянути в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Відповідачем 14.12.2018 отримано копію ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк, відповідач відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв'язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.04.2005 в позові ОСОБА_1 до Жмеринського підприємства «Експрес» про визнання членом сім'ї наймача жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення та заключення договору найму відмовлено (а.с.6-7).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 8 червня 2005 року рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.04.2005 скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано Жмеринське підприємство «Експрес» укласти з ОСОБА_3 договір найму квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20.07.2007 рішення Апеляційного суду Вінницької області від 8 червня 2005 року залишено без змін (а.с.10-11).

Згідно висновку про вартість об'єкта незалежної оцінки ТОВ «Меркурій Партнерс» в результаті виконання незалежної оцінки було встановлено: ринкова вартість оцінки об'єкта - 2 к. житлової АДРЕСА_1, загальною площею 43,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, станом на дату оцінки (без ПДВ): 249 798 грн. (а.с.12).

Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія Жмеринський комбінат комунальних послуг» №443 від 03.07.2018 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно проживає без реєстрації в АДРЕСА_1, і що по вказаній адресі також зареєстрований та проживає її син ОСОБА_4 (а.с.13).

Позивач ОСОБА_1 сплачує комунальні платежі, пов'язані з проживанням в АДРЕСА_1 (а.с.14-17).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст. 344 ЦК України.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Як роз'яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'явлено позовів про повернення майна.

За положеннями статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

За змістом роз'яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Згідно із ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правовідносини з користування комунальним житлом регулюються параграфом 1 глави 58 ЦК України та Житловим кодексом України, а набуття права власності на житлові приміщення Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що узгоджується з позицією вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленої в ухвалі від 28 березня 2012 року у справі №6-40519ск11.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок).

Вказана позиція Вищого спеціалізованого суду підтверджується Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2012 р. у справі № 6-40519ск11 та від 30.05.2012 р. у справі № 6-11123св12.

Аналіз вищевказаних норм свідчить про необхідність прийняття рішення про приватизацію нерухомого майна його власником міською радою, проте таке рішення міською радою не приймалось.

Обравши спосіб захисту права, передбачений ст. 344 ЦК України, позивач не надала суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному позивачем способу захисту права.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки викладенні в позові обставини справи нічим не підтверджуються, є надуманими та безпідставними.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Керуючись ст.ст.13,76,81-83,89,95,223,263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя