КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року

Справа № 761/44727/16-ц доповідач Осаулов А.А.

Провадження № 22-ц/824/9862/2019 Головуючий Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року у справі за позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в особі їх законного представника ОСОБА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимог мотивував тим, що відповідно до ордеру № 63950 серія Б від 14.12.1992 р. Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р., ОСОБА_1 разом із його сім`єю було надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.8)

Відповідно до довідки за формою 3 №10/04/23404 від 14.12.16 р. виданою центром комунального сервісу в даній квартирі прописані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (дочка позивача), ОСОБА_3 (онука позивача), ОСОБА_4 (онук позивача)(а.с.9)

Відповідачі зареєстровані у зазначеній квартирі, проте вони фактично у вказаній квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не несуть.

ОСОБА_2 з 1999 року не проживає, а її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з самого народження були зареєстровані у вказаній квартирі, але ніколи там не проживали.

ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу обґрунтував тим що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам чинного законодавства України, суперечить дійсним правовідносинам, що склалися між сторонами, та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність і необґрунтованість рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року, неповноту встановлених обставин, які мають значення для справи, та неправильність установлення обставин, які мають значення для справи , неправильне дослідження та оцінка доказів , неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.

Просив рішення суду першої інстанції від 24 травня 2019 року скасувати, та ухвалити нове про задоволення позову.

Рішенням Шевченківського районного суду від 24 травня 2019 за зустрічним позовом ОСОБА_2 залишено без змін.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили ії задовольнити.

ОСОБА_2 та ії представник заперечувала проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників процесу у судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, щовідповідно до ордеру №63950 серія Б від 14.12.1992 р. Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р., ОСОБА_1 на сім`ю складом їх чотирьох осіб було надано ізольовану трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки за формою 3 від 05.07.17 р. виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» в даній квартирі зареєстровані прописані ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_3 (онука), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_5 (онука).

Відповідно до акту від 09.12.2016 року складеного ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 є мешканцями будинку АДРЕСА_1 та актів від 20.03.2017 року, 18.08.2017 року складених ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , в яких зазначено, що відповідач та її діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , починаючи з 1999 року та по теперішній час не проживають у квартирі. (а.с.10)

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.01.2019 року, квартира у АДРЕСА_1 , складається з трьох кімнат, крім того, у квартирі діти не проживають, дитячих речей та іграшок не має. ( а. с. 151)

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів відсутності відповідачів в квартирі понад визначений ст. 71 ЖК Української УРСР строк, а між сторонами наявний конфлікт з приводу користування квартирою, який проявляється в частковому не допуску до квартири, зміні замків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає. що рішення суду повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Позивач звернувся з позовом до суду 16 грудня 2016 р. На підтвердження не проживання відповідачів у спірній квартирі надав акт від 09.12.2016 р.

Згідно зі ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач в своєму позові на підставу своїх вимог посилається на ст. 71 ЖК Української РСР.

Згідно ст. 71, 72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках передбачених ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно зі ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів відсутності відповідачів в квартирі понад визначений ст. 71 ЖК Української УРСР строк.

Надані позивач докази не охоплюють шестимісячний строк, встановлений законом, відсутності відповідачів у спірній квартирі.

Пояснення свідків не несуть в собі повної інформації щодо відсутності відповідачів у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин.

Наявний конфлікт між сторонами з приводу користування квартирою, в результаті якого позивач здійснює дії щодо не допуску відповідачів до квартири, змінив замки, повністю підтверджує поважність причин відсутності відповідачів у спірній квартирі понад строк встановлений ст. 71 ЖК УРСР.

Відповідач рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржувала.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належіть залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді А.А. Пікуль

О.В. Борисова