ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2138/19 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, в обґрунтування якого зазначав, що 28.04.2012 року сторони уклали договори позики, за якими відповідач отримав грошові кошти в розмірі 25000 євро і 6000 євро та зобов`язався їх повернути не пізніше 28.07.2012 року, про що власноручно написав дві розписки. Посилаючись на те, що у передбачені договором строки ОСОБА_2 борг не повернув, просив суд на підставі ст.ст. 1046-100, 536, 625ЦК України стягнути з останнього заборгованість, розмір якої за курсом НБУ становить 853 783, 40 грн., 3% річних в сумі 113 091,31 грн. та 541 453,79 грн. - процентів за користування позиками. Крім того, позивач просив про поновлення строку позовної давності, посилаючись на поважність причин його пропуску. В обґрунтування доводів про поважність причин пропуску строку позовної давності зазначав, що з аналогічним позовом він звертався до суду у липні 2015 року, заочним рішенням від 25.12.2015 його позов було задоволено. Пізніше за заявою відповідача заочне рішення було скасовано судом першої інстанції, а його позов залишений без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України. В зазначений період часу він перебував за межами України, судову кореспонденцію не отримував, що унеможливлювало його участь у судових засіданнях.

Заперечуючи проти позову, у червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовом про визнання недійсними договорів позики, який ухвалою суду від 19.06.2017 року об`єднаний в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (а.с.141-144, 160).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 вказав, що за договорами позики від 28.04.2012 року грошові кошти від ОСОБА_1 він не отримував, розписки змушений був підписати під впливом насильства з боку дружини колишнього заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_3 - ОСОБА_7. Грошові кошти у сумі 25 000 євро він брав у борг у 2009 році від ОСОБА_3 , частково повернув йому 17 868 євро. Що стосується решти заборгованості, то вони домовились, що в рахунок боргу він виконає скління та встановлення дверей у новому будинку ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 . Роботи виконувалися працівникам належного його підприємства (ПП «Камелот»). Загальна вартість матеріалів, які він використав на скління та встановлення дверей у будинку ОСОБА_3 складає 11 000 євро. У 2013 році він також одноразово віддав ОСОБА_3 10 000 євро та до 2016 року продовжував віддавати йому залишок боргу.

Оскільки ОСОБА_3 зважаючи на свою посаду не міг вимагати кошти, то цим займалась його дружина ОСОБА_7 . 28.04.2012 року ОСОБА_7 перебуваючи у його кабінеті по АДРЕСА_2 , повідомила, що строк розписки, яку він писав у 2009 році, спливає, а тому він має написати нові розписки: на 25 000 євро (основна сума боргу) та на 6 000 євро (відсотки). ОСОБА_7 погрожувала ОСОБА_2 фізичною розправою, відібранням бізнесу, порушенням кримінальних справ. Розписки за вказівкою ОСОБА_7 він писав на ім`я ОСОБА_1 - особи, від якої він ніколи не отримував коштів та навіть не був особисто знайомим.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оформлені розписками від 28.04.2012 року на суми 25 000 євро та 6 000 євро, з підстав, передбачених ст.ст.203,215, 231 ЦК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 28.04.2012 року у розмірі 1 508 328,50 грн, із яких: 853 783, 40 грн сума основного боргу , 113 091,31 грн. 3 % річних, 541 453,79 грн. проценти за користування позикою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та про задоволення у повному обсязі позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів позики.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, оскільки неповно з`ясував обставини справи. Суд дійшов помилкового висновку про доведеність факту передачі позивачем відповідачу грошових коштів за розписками, неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні питання про поновлення позивачу строку позовної давності, тому ОСОБА_2 вважає, що вказане рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до норм ст. 360 ЦПК України, представник ОСОБА_1 - адвокат Мажара О.О надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 лише свідчать про незгоду із висновками суду, однак не мають ніякого підґрунтя, тому просила суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22.03.2019 року без змін.

Крім того, представник ОСОБА_1 - адвокат Мажара О.О, 08.08.2019 року надала до апеляційного суду копію постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року за №335/7152/15-ц (№/п 61-12763св18), якою ухвалу Орджонікідзвського районного суду м.Запоріжжя від 05.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08.12.2016 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, що 28.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти, загальним розміром 25000 євро, та зобов`язався їх повернути не пізніше 28.07.2012 року .

Крім того, 28.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти, загальним розміром 6000 євро, та зобов`язався їх повернути не пізніше 28.07.2012 року .

На підтвердження укладення договорів позики відповідачем були надані позивачу дві розписки від 28.04.2012 року (а.с.16,17).

У зазначений в розписках термін, тобто до 28.07.2012 року, відповідач борг позивачу не повернув.

Відповідно до інформації с сайту НБУ, станом на 27.12.2016 року офіційний курс гривні щодо іноземних валют становить: 100 євро = 2754,1483 грн. (2754,14) грн.(а.с.28)

З урахуванням офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, станом на 27.12.2016 року, заборгованість за договорами позики складає:

- за розпискою від 28.04.2012 року 25000 євро = 688 535,00 грн.;

- за розпискою від 28.04.2012 року 6000 євро = 165 248,40 грн..

Загальна сума основного боргу за двома розписками складає 853 783,40 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи розписки про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 31 000 євро підтверджують факт укладання договору позики та факт передачі грошових коштів позичальнику. Натомість при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд дійшов висновку про його недоведеність та про відсутність правових підстав для визнання договорів позики недійсними.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана правова позиція узгоджується із висновком Верховний Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена в постанові від 10 липня 2019 року за № 645/5248/16-ц (№/п№ 645/5248/16-ц)

Отже, встановивши існування між сторонами позикових відносин, які підтверджується наявними у позивача розписками відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на безгрошовість розписок є безпідставними. Факт передачі грошових коштів відповідачеві підтвердили допитані судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 .

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про пропуск ОСОБА_1 строків позовної давності, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Станом на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом строк позовної давності сплив.

Відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Доводи та докази, надані позивачем ОСОБА_1 свідчать про поважність пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим строк позовної давності повинен бути поновленим. Крім того, до апеляційного суду надана копія постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року за №335/7152/15-ц (№/п 61-12763св18), якою ухвалу Орджонікідзвського районного суду м.Запоріжжя від 05.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08.12.2016 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Отже звернення позивача з аналогічним позовом до суду у липні 2015 року, який на теперішній час з червня 2019 року перебуває в провадженні суду першої інстанції після скасування судом касаційної інстанції ухвали про залишення позову без розгляду, відповідно до вимог ст. 264 ЦК України переривало строк позовної давності.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність поновлення ОСОБА_1 строків на звернення до суду, відповідає завданням цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів того, що ним не були отримані грошові кошти у борг 28.04.2012 року від ОСОБА_1 .

Факт того, що ОСОБА_2 особисто написав розписки про отримання грошових коштів у борг, не заперечується жодним із учасників справи, однак ОСОБА_2 також не надав належних та допустимих доказів того, що розписки він писав під тиском та примусово.

Доводи ОСОБА_2 про те що грошей у позику від ОСОБА_1 не отримував, а розписку написав вимушено, під тиском з боку іншої особи спростовані також поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків.

Більш того, колегія суддів зазначає, що від заявленого клопотання про призначення у справі психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа, ОСОБА_2 відмовся.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для відмову у задоволені зустрічного позову.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: