Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 205/3257/15-ц

провадження № 61-31098св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 ,

відповідачі- ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської області міської ради, Орган опіки та піклування Ленінської районної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписана представником ОСОБА_8 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року в складі судді Нижного А.В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року в складі суддів: Посунся Н.Є., Баранніка О.П., Пономарь З.М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 звернулись до з позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 квітня 1999 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року за реєстраційним №07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16 січня 2003 року в реєстровій книзі №114п за реєстровим №93-185 між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 ;

скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ;

визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувати квартиру загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Позов мотивований тим, що 23 серпня 1997 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 уклали шлюб, внаслідок чого подружжю присвоєно спільне прізвище « ОСОБА_2 ». У ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) народився син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3

01 липня 2009 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) був розірваний, та в подальшому у зв`язку з укладенням іншого шлюбу ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1999 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів, ОСОБА_9 та його батько ОСОБА_10 в порядку приватизації набули право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

06 квітня 1999 року між ОСОБА_9 , його батьком ОСОБА_10 (як продавцями) та ОСОБА_4 (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9

В подальшому квартира неодноразово відчужувалась та на час розгляду справи її власником є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 06 березня 2015 року.

Позивачі посилалися на те, що Договір від 06 квітня 1999 року був підписаний від імені ОСОБА_10 іншою особою, внаслідок чого у 2014 році були порушені їх права як спадкоємців після смерті ОСОБА_9 , який, в свою чергу, успадкував такі права після смерті ОСОБА_10 у 2009 році, у зв`язку з чим просили їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року, яке залишене без зміни ухвалою Апеляційний суд Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовлячи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходив з того, що право на судовий захист прав співвласника спірної квартири, порушених внаслідок підписання Договору від 06 квітня 1999 року від імені ОСОБА_10 іншою особою, припинилось внаслідок спливу трирічного строку позовної давності ще за життя ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5, а даний позов подано 13 травня 2015 року після закінчення строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільнусправу №205/3257/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 травня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2019 року справу за вищезазначеним позовом призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли правильних висновків, що спірний договір міг визнатись недійсним, але неправильно вважали, що право на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним у ОСОБА_1 було відсутнєу зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Вважає, що судами не досліджено обставини щодо доведеності факту необізнаності померлого ОСОБА_10 про укладення та порушення його договору, шляхом підроблення його підпису в спірному договорі.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 23 серпня 1997 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 уклали шлюб, внаслідок чого подружжю присвоєно спільне прізвище « ОСОБА_2 ».

До укладення шлюбу у ОСОБА_9 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 зареєстрований його батьком.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_9 та ОСОБА_2 народилась також донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та видано свідоцтво про народження де прізвище доньки ОСОБА_3 вказано « ОСОБА_3 », а ОСОБА_9 записаний її батьком (а.с. 14).

01 липня 2009р. шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був розірваний. В подальшому у зв`язку з укладенням шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 » (т. 1 а.с.18-19).

Як встановлено судами, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1999 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, ОСОБА_9 та його батько ОСОБА_10 в порядку приватизації набули право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 71).

06 квітня 1999 року між ОСОБА_9 , його батьком ОСОБА_10 (як продавцями) та ОСОБА_4 (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року за реєстраційним №07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16 січня 2003 року в реєстровій книзі №114п за реєстровим №93-185.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 .

Відповідно до довідки за №51/01-16 від 13 січня 2015 року виданою Другою Дніпропетровською державною конторою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями після ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкова справа заведена 27 вересня 2014 року Другою Дніпропетровською державною конторою.

Як встановлено судами, спірна квартира (яка являється спадковим майном) неодноразово відчужувалась та на час розгляду справи її власником є ОСОБА_5 , на підставі договору дарування від 6 березня 2015 року.

Висновком судової почеркознавчої експертизи №2112-16 від 31 серпня 2016 року встановлено, що у спірному договорі купівлі-продажу від 06 квітня 1999 року підпис від імені ОСОБА_9 виконаний самим ОСОБА_9 , а підпис від імені ОСОБА_10 - іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Водночас, відповідно до частини першої статті третьої 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень чинний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, між сторонами договору купівлі-продажу виникли відносини до яких застосовуються відповідні норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинний станом на 06 квітня 1999 року.

Відповідно до частини першої статті 48 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення спірного договору), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлю особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно з частини другої статі 44 Цивільного кодексу УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Згідно з роз`ясненнями пункту п`ятого постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», за правилами статті 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст.ст.45-47, 49-58 ЦК).

Судами встановлено, що відповідно до висновку експертизи спірний Договір від 6 квітня 1999 року був підписаний від імені одного з продавців ОСОБА_10 іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису, а тому є вірний висновок суду , що даний договір був укладений без волевиявлення останнього, а відтак має бути визнаний недійсним на підставі частини першої статті 48 Цивільного кодексу УРСР як такий, що не відповідає вимогам закону.

З огляду на обставини справи суд першої та апеляційної інстанції дійшли вірного та обґрунтованого висновку, що внаслідок підписання спірного Договору від 6 квітня 1999 року були порушені права ОСОБА_10 як співвласника спірної квартири.

Проте, відмовляючи в у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходив з того, позивач звернувся до суду зі спливом позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте погодитися з такими висновками суду першої та апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно з статті 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні за змістом норми закріплені у статях 256, 257, 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимоги про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України - від дня, коли особа довідалась, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте, встановивши всі фактичні обставини справи та відмовляючи в позові за строком позовної давності, поза увагою суду першої та апеляційної інстанції, залишилось те, що про порушення свого права на спадщину позивачам як не учасникам спірних правовідносин стало відомо після відкриття спадкової справи, а саме - 27 вересня 2014 року (після смерті їх батька ОСОБА_9 , який помер в 2014 році), а тому строк позовної давності у цьому випадку потрібно відраховувати з дня, коли їм стало відомо про відсутність квартири як спадкового майна.

Крім того, судами не враховано, що померлий ОСОБА_9 , який не підписував договір купівлі-продажу та ОСОБА_16 , до моменту своєї смерті проживали у проданій квартирі, сплачуючи комунальні послуги та ставились до неї як до своєї, що позбавило позивачів дійти до висновку, що ця квартира їм не належить.

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом 13 травня 2015 року, тобто у трирічний строк з моменту відкриття спадщини - 27 вересня 2014 року.

Отже, правові підстави для застосування позовної давності в даному випадку відсутні, а тому судові рішення підлягають скасуванню.

Оскільки судами правильно встановлені фактичні обставини справи в частині відсутності підпису ОСОБА_10 у договорі купівлі-продажу, однак неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до положень статті 412 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовуОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 48 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення спірного договору), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлю особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно до статті 153 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення спірного договору),договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Отже, якщо сторона не проявила волевиявлення на укладення договору та підпис під договором вчинено не цією стороною, то такий договір може бути визнаний недійсним.

Так, згідно з пунктом п`ятим постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», за правилами статті 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення спірного договору), застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст.ст.45-47, 49-58 ЦК).

Як встановлено судами, у договорі купівлі-продажу квартири підпис від імені ОСОБА_9 виконано іншою особою, а тому такий договір є недійсним, оскільки вчинений без волевиявлення одного з власників майна.

Підстави для визнання договору недійсним в частині відсутні, оскільки судами встановлено, що спірна квартира належала продавцям на праві спільної сумісної власності, тобто без визначення часток, а тому вважати, що договір купівлі-продажу було укладено без недійсною частини не має.

Крім того, в частині витребування спірної квартири, необхідне зазначити наступне.

Так, частиною третьою статі 388 Цивільного кодексу України, передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як встановлено судами, спірна квартира неодноразово відчужувалась та на час розгляду справи її власником є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 06 березня 2015 року, то відповідно до вимог частини третьої статті 388 Цивільного кодексу підлягає витребуванню від добросовісного набувача.

Отже, частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до положень статті 412 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 19 жовтня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 квітня 1999 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року за реєстраційним №07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16 січня 2003 року в реєстровій книзі №114п за реєстровим №93-185 між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 ;

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати квартиру загальною площею 37,6 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик