Справа № 128/2495/19
УХВАЛА

Іменем України

18 грудня 2019 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді Васильєвої Т.Ю.,

секретар Манюк Л.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши в відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Релігійна організація Релігійна громада (парафія) св. Дмитрівського храму села Лаврівка р-ну Вінницького Вінницької єпархії Української Православної Церкви, про визнання недійсними рішень загальних зборів, оформлених протоколом,

УСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває вищевказана цивільна справа за позовом ОСОБА_4 яка, звертаючись з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Релігійна організація Релігійна громада (парафія) св. Дмитрівського храму села Лаврівка р-ну Вінницького Вінницької єпархії Української Православної Церкви, просить визнати недійсними рішення православних віруючих жителів села Лаврівка зі статусом загальних зборів релігійної організації Релігійна громада (парафія) св. Дмитрівського храму села Лаврівка р-ну Вінницького Вінницької єпархії Української Православної Церкви, оформлені протоколом № 1 від 17.02.2019 та протоколом № 2 від 18.05.2019.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 підтримали письмове клопотання про закриття провадження в справі, оскільки вважають, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, в тому числі в судовому порядку будь-якої юрисдикції, у зв`язку з тим, що церква в Україні відокремлена від держави та здійснення права сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей, вирішення судом заявлених вимог по суті означатиме втручання держави в свободу віросповідання та суперечитиме Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". Зазначили, що такий висновок зробив також Вінницький апеляційний суд в справі № 133/1399/19 від 01.10.2019.

Представник позивача ОСОБА_10 В ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявленого клопотання, просила відмовити в його задоволенні та продовжити розгляд справи. Вважає заявлені вимоги такими, що мають розглядатися саме в межах цивільного судочинства та не пов`язані зі свободою совісті та віросповідання, іншим шляхом позивач не може захистити свої права, оскільки дати оцінку викладеним обставинам має дати саме суд.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що провадження у справі слід закрити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач, посилаючись на те, що вона є прихожанкою та членом Релігійної організації Релігійна громада (парафія) св. Дмитрівського храму села Лаврівка р-ну Вінницького Вінницької єпархії Української Православної Церкви та просить визнати недійсними рішення православних віруючих жителів села Лаврівка зі статусом загальних зборів релігійної організації Релігійна громада (парафія) св. Дмитрівського храму села Лаврівка р-ну Вінницького Вінницької єпархії Української Православної Церкви, оформлені протоколом № 1 від 17.02.2019, який зокрема стосується зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях Релігійної організації, та протоколом № 2 від 18.05.2019, який зокрема стосується прийняття статуту в новій редакції, переобрання керівних органів в Релігійній організації, при цьому відповідачами про справі є члени обраного оскаржуваними рішеннями керівного органу та ревізійної комісії Релігійної організації.

Тобто заявлені вимоги стосуються виключно внутрішньої діяльності однієї релігійної організації, які пов`язані із прийнятими рішеннями щодо зміни канонічної підлеглості і пов`язані з цим питання, в тому числі внесення змін до статуту цієї релігійної організації. При обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що скликання зборів та прийняття оскаржуваних рішень відбулось з порушенням Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», Статуту релігійної громади та Статуту про управління Української Православної Церкви.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

За змістом даної статті здійснення права сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

За змістом ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Частина громади, не згодна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Згідно ч. 6 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Тобто державою встановлено відповідний порядок втручання та оцінки прийнятих рішень щодо зміни підлеглості та внесення змін до статутів релігійних організацій. Така оцінка, згідно ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, та законом встановлено, що саме його дії за результатом відповідних звернень щодо цих питань можуть бути оскаржені до суду.

Водночас дії відповідного центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, не є предметом даного позову, відповідно вирішення судом питань, що підлягають оцінці та контролю за додержанням законодавства про свободу совісті та релігійні організації з боку визначеного в законі державного органу, за таких обставин становитиме невиправдане втручання з боку держави в діяльність релігійної організації.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» констатував, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу «сповідувати релігію» самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, статті 8, 9 Закону мають тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці суду, бути нейтральною та безсторонньою.

За таких обставин суди не уповноважені вирішувати питання, пов`язані зі зміною канонічної підлеглості релігійної організації, затвердженої рішенням загальних зборів релігійної громади, про внесення змін статуту релігійної організації тощо, які стосуються внутрішньої діяльності такої релігійної організації, оскільки держава в особі суду не має права втручатися у внутрішню діяльність релігійних організацій.

Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 (справа №826/4734/16).

Тобто заявленими вимогами позивач як член релігійної організації просить втручання держави у внутрішню діяльність цієї ж релігійної організації, при цьому така діяльність має бути вільною від будь-якого зовнішнього впливу, існування перешкод у здійсненні такої діяльності позивачем в судовому засіданні не встановлено, дій відповідного державного органу щодо оцінки законності прийнятих рішень та їх правових наслідків позивач не оскаржує, отже, юрисдикція суду не може бути поширена на спірні правовідносини, а провадження у справі слід закрити згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

На думку суду, за умови відсутності підстав для втручання держави в особі суду в право на свободу світогляду і віросповідання, які встановлені ст. 35 Конституції України, позовні вимоги, які не пов`язані з оскарженням дій відповідного центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, не можуть бути предметом розгляду судами будь-якої юрисдикції.

Керуючись ст. 35 Конституції України, Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідачів ОСОБА_3 про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Релігійна організація Релігійна громада (парафія) св. Дмитрівського храму села Лаврівка р-ну Вінницького Вінницької єпархії Української Православної Церкви, про визнання недійсними рішень загальних зборів, оформлених протоколом.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст ухвали складено 23.12.2019.

Суддя: