Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 308/13952/14-ц

провадження № 61-27748св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2013 року було розірвано між нею та відповідачем шлюб. У період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, а саме до 31 травня 2000 року вони за спільні кошти родини придбали за договором обміну житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та приватизували земельну ділянку площею 0.0662 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за тією ж адресою. Вказувала, що вказані об`єкти нерухомості були оформлені на відповідача, однак після фактичного припинення шлюбних відносин, останній відмовляється переоформити на неї частину спірної нерухомості. Вона вважає, що спірні житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними.

У зв`язку з викладеним позивач просила визнати за нею та відповідачем ідеальні частки в спірному майні без реального його поділу і залишити це майно в їх спільній сумісній частковій власності; визнати за нею право спільної сумісної власності 1/2 частки житлового будинку, А, А1, А2 (загальною площею 140,4 кв. м, житлова площа - 59,6 кв. м, три кімнати) після реконструкції із добудовою та влаштуванням житлової мансарди, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами;визнати право спільної сумісної власності 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0662 га (цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року позов задоволено.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю, виділивши ОСОБА_1 нерухомого майна - 1/2 частини житлового будинку - загальною площею - 140,4 кв. м, житлова площа 59,6 кв. м, три кімнати після реконструкції з добудовою та влаштування житлової мансарди за адресою:

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності 1/2 частки земельної ділянки - загальною площею 0,0662 га - (цільове призначення (використання) земельної ділянки 1.8. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), за адресою:

АДРЕСА_1 з усіма наявними надвірними господарськими будівлями спорудами.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спірні житловий будинок та земельна ділянка були набуті відповідачем у період шлюбу з позивачем, тому вони є спільним сумісним майном подружжя та підлягають поділу.

Ухвалою Ужгородськогоміськрайонного суду Закарпатської області від

26 квітня 2016 року заяву ОСОБА_1 , подану представником

ОСОБА_3 , про виправлення описки в рішенні суду першої інстанції від

17 лютого 2015 року задоволено.

Виправлено допущені в резолютивній частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року у справі

№ 308/13952/14-ц описки в частині визначення правильного формулювання щодо визнання за ОСОБА_1 права спільної часткової власності 1/2 частки земельної ділянки.

Викладено резолютивну частину рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року у справі № 308/13952/14-ц наступним змістом:

Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на Ѕ частку земельної ділянкизагальною площею 0,0662 га - (цільове призначення (використання) земельної ділянки 1.8. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), за адресою:

АДРЕСА_1 з усіма наявними надвірними господарськими будівлями спорудами.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тому визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.Визначальним моментом у цьому спорі є належність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, однак позивачем така вимога не заявлялася.Висновок суду першої інстанції про те, що спірні житловий будинок і земельна ділянка належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані за час шлюбу та за спільні кошти, є неправильним, оскільки позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що спірне майно відповідачем було придбано за рахунок спільних коштів подружжя чи їх спільною працею.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Укасаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі помилково скасоване заочне рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року відмовлено.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу № 308/13952/14-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, належним чином не встановив всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Зокрема вказує, що квартира, яка була предметом обміну на спірний житловий будинок належала її батьку ОСОБА_4 , що підтверджується ордером від 22 жовтня 1971 року, а відповідача лише після реєстрації з нею шлюбу, а саме у листопаді 1987 року було зареєстровано у квартирі, яка стала предметом обміну. Суд апеляційної інстанції на вказані обставини навіть уваги не звернув та дійшов неправильного висновку, що вона належить на праві власності лише ОСОБА_2 , залишивши поза увагою ту обставину, що останній оформив на себе право власності на цю квартиру лише після проведення його реєстрації місця проживання в ній. Також вказувала, що відповідачем 17 грудня 2007 року було укладено кредитний договір, згідно якого він отримав в кредит 20 000,00 доларів США, які в подальшому були ними використані на реконструкцію спірного спільно набутого житлового будинку. Також вказує, що нею з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 , було укладено з Банком договір поруки, що в першу чергу вказує на спільне набуття колишнім подружжям права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок. Звертає також увагу, що вона діючи в інтересах сім`ї та будучи одночасно поручителем за кредитними зобов`язаннями відповідача здійснювала від свого імені ряд платежів у касі Банку з метою погашення кредитної заборгованості останнього. Вказує, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що нею не доведено той факт, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності є неправильним та зроблений при поверхневому розгляду справи. Також звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції навіть не звернув уваги на те, що відповідач оспорюючи рішення суду першої інстанції навіть не надав доказів, що спірне нерухоме майно він придбав за власні кошти, що не належали сім`ї.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 липня 2013 року шлюб між сторонами, який був укладений 17 жовтня 1987 року, розірвано (а. с. 8).

31 травня 2000 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_2 було укладено договір обміну, за яким ОСОБА_5 , ОСОБА_6 обміняли, без доплати, належний їм житловий будинок у АДРЕСА_1 , на належну ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_2 (а. с. 9).

Також судами було встановлено, що 07 липня 2009 року ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЯЕ №433881 про право власності на земельну ділянку площею 0,0662 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12-13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 21 грудня 2011 року житловий будинок, А, А1, А2, після реконструкції з добудовою та влаштування житлової мансарди на АДРЕСА_1 зареєстрований як приватна власність ОСОБА_2 у цілому (а. с. 10-11).

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що квартира, яка була предметом обміну на будинок, належала ОСОБА_2 на праві особистої власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 06 травня 2000 року, виданим на підставі довідки ЖБК «Ювілейний» від

06 травня 2000 року про те, що кооперативна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 42,9 кв. м (дві кімнати) в сумі 5 436 карб. за цінами з 1971 року виплачена повністю (а. с. 118,127).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від

21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків колегія суддів не вбачає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову про поділ спірного житлового будинку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами той факт, що вона спільною працею та за рахунок спільних з відповідачем коштів набула право власності на житловий будинок, оскільки відповідач набув його у власність внаслідок обміну на кооперативну квартиру, яка є його особистою власністю.

Разом з тим, такий висновок суду апеляційної інстанції не відповідає нормам матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР, який був чинним на час набуття прав на спірну квартиру, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон № 697-ХІІ), який був чинним на час проведення повної сплати пайового внеску, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

У пунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня

1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз?яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК УРСР, статтею 15 Закон № 697-ХІІ, пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України, який був чинним на час набуття прав на спірну квартиру, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже, як вбачається з аналізу вказаних норм законодавства, які були чинними на час придбання ОСОБА_2 вказаної кооперативної квартири, остання є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки є рівними, тому висновок суду апеляційної інстанції є неправильним.

ОСОБА_2 заперечуючи належність вказаної квартири до майна спільної сумісної власності подружжя не надав до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що пайові внески за цю квартиру він вносив за рахунок власних коштів, оскільки в період з жовтня 1987 року до травня 2000 року, за який ним вносились кошти за цю квартиру, він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

Також слід зазначити, що суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу спірного житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, необґрунтовано вказав, що позивач має доводити той факт, що придбане нею в зареєстрованому шлюбі нерухоме майно є спільною сумісною власністю, оскільки відповідно до статті 60 СК України судами має застосовуватися презумпція спільності майна подружжя та лише той з подружжя, який спростовує таку презумпцію має доводити обставини, які її спростовують, а не позивач у справі.

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції стосовно того, що квартира, яка була предметом обміну на спірний житловий будинок, є особистою власністю відповідача у справі не відповідає вимогам вказаних норм матеріального права та ґрунтується на припущеннях, оскільки ОСОБА_2 не надав до суду жодних доказів, які б вказували, що таку квартиру він придбав за власні кошти, тому його висновок, що спірний житловий будинок було обміняно на особисту квартиру відповідача є неправильним.

Також неправильним є висновок суду апеляційної інстанції стосовно того, що позивач повинна доводити, що саме за рахунок їх спільних із відповідачем коштів збільшилась площа спірного житлового будинку, оскільки спростування презумпції спільної сумісної власності, зобов`язана доводити та особа, яка її спростовує.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення суду в частині поділу спірного житлового будинку, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов правильного висновку стосовно того, що він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних часткам між позивачем та відповідачем у справі, тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити в силі.

Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині поділу земельної ділянки площею 0,0662 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , Верховний Суд виходить з наступного.

Зазначена земельна ділянка належить ОСОБА_2 з 07 липня 2007 року на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ

№ 433881 та була надана відповідачу на підставі рішення Ужгородської міської ради Закарпатської області від 12 грудня 2008 року № 924 (а. с. 12-13, 119).

Тобто вказана земельна ділянка набута у власність в процесії приватизації у 2007 році, тому є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені позову в частині поділу цієї ділянки не врахував тих обставин, що перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок врегульовано статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України.

Зокрема, у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі

№ 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) вказала, що у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то у подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку.

У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то у подружжя, за яким визнається право власності на 1/2 частини будинку, у такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Вказане свідчить, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 щодо спірної земельної ділянки, апеляційний суд не врахував принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, який відображений у постанові Великої Палати Верховного Суду від

04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині поділу спірної земельної ділянки належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому ухвалив в цій частині не правильне рішення.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися й з рішенням суду першої інстанції в частині поділу спірної земельної ділянки, оскільки суд першої інстанції у порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства (статті 11 ЦПК України) вийшов за межі заявлених вимог ОСОБА_1 та визнав за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки, залишивши при цьому поза увагою те, що ОСОБА_1 просила лише визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину земельної ділянки.

Таким чином ні рішення суду першої інстанції, ні рішення суду апеляційної інстанції в частині поділу спірної земельної ділянки між сторонами у справі не відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому в цій частині судові рішення підлягають скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ житлового будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню в силі.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, а допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині поділу земельної ділянки підлягають скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку скасувати, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року в цій частині залишити в силі.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від

10 липня 2017 року в частині поділу земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 1/2 частину земельної ділянки - загальною площею 0,0662 га - (цільове призначення (використання) земельної ділянки 1.8. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), за адресою: АДРЕСА_1 з усіма наявними надвірними господарськими будівлями спорудами.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик