Номер провадження: 22-ц/813/9268/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері дитини з інвалідністю.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 17 лютого 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2013 року було розірвано.

Від шлюбу вони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Син народився хворою дитиною, є інвалідом дитинства, через свою безпорадність перебуває під повною опікою матері.

Позивач ОСОБА_2 знаходиться у скрутному матеріальному становищі, її заробітки не забезпечують їй з дитиною навіть прожиткового мінімуму, а батько дитини добровільно матеріально допомогу не надає.

Відповідач ОСОБА_1 має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує за рахунок ведення підсобного господарства.

Оскільки позивач проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитись без постійного стороннього догляду, а вона, як мати дитини опікується нею, тому посилаючись на ст. ст. 80, 88 СК України звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити його вимоги у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав..

15 березня 2019 року відповідачем до суду наданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить суд у задоволені позову відмовити в повному обсязі за його безпідставністю.

Свою незгоду з позовними вимогами обґрунтовує тим, що аліменти у розмірі 600 гривень на утримання позивача вважає недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки він немає змоги надавати матеріальну допомогу, так як в нього відсутній будь - який дохід на сьогоднішній день, посилаючись на трудову книжку, відповідно до якої він звільнений 30 червня 2017 року з роботи та на сьогоднішній день не працевлаштований, на індивідуальні відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 15 лютого 2019 року, починаючи з третього кварталу 2017 року та по теперішній час в нього відсутні будь - які доходи.

Вважає, що на теперішній час відсутні будь які фактичні та правові підстави для задоволення позову по цій справі.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24 грудня 2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 17 лютого 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2013 року було розірвано (а. с. 19).

Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Староцаричанської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (а. с. 18).

У відповідності до довідки №760/02-21 від 10 жовтня 2018 року, складеної Староцаричанською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, на повному утриманні гр. ОСОБА_2 знаходиться її син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 (а. с. 20).

Факт сумісного проживання позивача разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується також довідкою №772/02-21 від 22.10.2018р. Староцаричанської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (а. с. 5).

Матеріалами справи встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданими РУСЗН та ОЗ Білгород-Дністровської РДА 06.11.2018р. (а. с. 6).

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За загальним правилом, передбаченим статтею 75 Сімейного кодексу України, встановлено, що дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

В той же час, Сімейним кодексом визначені особливості надання утримання дружині з якою проживає дитина з інвалідністю.

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 88 СК України якщо з одним із подружжя, в тому числі і працездатним, проживає дитина з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005р. №2961-IV (з подальшими змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначення інвалідності дитини доповнено посиланням на те, що стійкий розлад функцій організму зумовлює обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

Статтею 19 цього ж Закону визначено безпосередній причинний зв`язок інвалідності з потребою у сторонньому догляді, як форми додаткової соціальної допомоги та захисту.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Розмір аліментів визначається без урахування можливості одержання утримання від дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Так, відповідач не спростував висновку суду про те, що він спроможний надавати матеріальну допомогу колишній дружині яка опікується дитиною з інвалідністю.

З врахуванням наведених вимог закону та встановлених обставин справи суд на підставі належно оцінених доказів, та з врахуванням висновку про доведеність можливостей відповідача надавати утримання позивачці, постановив обґрунтоване та законне рішення про стягнення на користь позивачки аліментів на її утримання в розмірі 600 гривень протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю починаючи з моменту подання позову, тобто з 09.11.2018р..

Доводи апеляційної скарги про неможливість надавати допомогу позивачу щомісячно у розмірі 600 гривень на її утримання протягом всього часу проживання з дитиною інвалідом, догляду та опікування ним, оскільки не працевлаштований та не має доходу, посилаючись при цьому на відмітку у трудовій книжці про відсутність працевлаштування та індивідуальні відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про відсутність доходу, оскільки відсутність відмітки у трудовій книжці про офіційне працевлаштування не свідчить про не можливість надавати матеріальну допомогу матері, яка доглядає дитину - інваліда.

Згідно останнього запису з копії трудової книжки ОСОБА_1 , він був звільнений з ПрАТ «Одесавинпром» за власним бажанням 30 червня 2017 року (а. с. 86), даних про те, що він звільнявся за станом здоров`я, матеріали справи не містять.

Більш того, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є працездатною людиною, інвалідності не має та не має інших утриманців.

Усі доводи, що зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Колегія суддів вважає, що судом правильно встановлено, що відповідач є працездатним, а тому не позбавлений можливості сплачувати аліменти на дружину, у визначеному судом розмірі, яка опікується дитиною з інвалідністю.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, оцінював надані обома сторонами докази щодо предмету спору у сукупності, ним надано правильну оцінку обставинам й доказам по справі у відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України, а тому місцевий суд прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на зазначене, висновки суду про підстави надання допомоги та спроможність відповідача надавати утримання колишній дружині у визначеному розмірі, належними та достовірними доказами не спростовані, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко