УХВАЛА

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 552/1759/19

провадження № 61-18088св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження клопотання ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні у справіза позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області, до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Головне управління юстиції у Полтавській області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і просив визнати незаконним вивезення та утримання відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути малолітню ОСОБА_3 до місця постійного проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, витрати, пов`язані з поверненням дитини, просив покласти на позивача.

Позов мотивований тим, що позивач є батьком малолітньої ОСОБА_3 Сторони зареєстрували шлюб ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Полтаві. Дочка народилася у м. Портсмут, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії. Дитина з народження постійно проживала у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. 04 вересня 2018 року відповідач разом з дитиною залишила Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і приїхала в Україну. Позивач не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини, визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 900,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 травня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії задоволено, визнано незаконним вивезення та утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 до місця її постійного проживання - Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_3 батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до постійного місця проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії; витрати, пов`язані з поверненням малолітньої ОСОБА_3 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, покладено на ОСОБА_1 .

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, в якій просила скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 травня 2019 року. ОСОБА_2 також просила зупинити дію постанови Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2019 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року.

14 листопада 2019 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду клопотання про участь у судовому засіданні.

Клопотання мотивоване тим, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 02 травня 2019 року в справі «Аджич проти Хорватії» визначив право на публічний розгляд, що передбачає усний розгляд, якщо не існує виняткових обставин, які виправдовують відмову від слухання; право на публічний розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 передбачає право на слухання принаймні однієї інстанції. Відповідач вважає, що в основу постанови апеляційного суду покладено суперечливий доказ - ксерокопію наказу суду у справах сім`ї м. Портсмут від 03 вересня 2018 року, який відповідач не отримувала, він не пред`явлений до виконання на території України, достовірність такого доказу судом не перевірялася. Відповідач також у касаційній скарзі посилається на застосування Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей всупереч інтересам малолітньої громадянки України, а також на формальне застосування судом апеляційної інстанції практики ЄСПЛ. Враховуючи те, що дана справа має виняткове значення для малолітньої громадянки України ОСОБА_3 , відповідач просила викликати учасників справи для надання пояснень.

У задоволенні зазначеного клопотання слід відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК Українирозгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Таким чином, розгляд цивільної справи у суді касаційної інстанції у порядку письмового провадження є правилом, визначеним у ЦПК України.

Колегія суддів Верховного Суду перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, публічний характер провадження у судових органах, зазначених у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (§ 25 рішення у справі «Аксен проти Німеччини» від 08 грудня 1983 року («Axen v. Germany», заява № 8273/78)).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема, і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (§ 25 рішення у справі «Аксен проти Німеччини» від 08 грудня 1983 року («Axen v. Germany», заява № 8273/78)). Крім того, ЄСПЛ визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Варела Ассаліно проти Португалії» («Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду (рішення від 25 квітня 2002 року). В цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду.

ЄСПЛ у рішенні від 02 травня 2019 року у справі «Аджич проти Хорватії (№ 2)» (заява № 19601/16), на яке посилається відповідач у клопотанні, зауважив, що право на публічний розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 передбачає право на слухання принаймні однієї інстанції, проте розгляд справи у всіх трьох інстанціях не був публічним.

У цій справі позивач особисто та через представника брала участь у судових засіданнях, що проводилися судами першої і апеляційної інстанції.

З огляду на вказане, враховуючи те, що справа розглядатиметься у порядку письмового провадження без повідомлення сторін, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відмовляє у задоволенні клопотання ОСОБА_2 .

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов