ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпр апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права проживання, мотивуючи його тим, що вона є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та починаючи з 2007 року вона, а після народження і син, проживають за у квартирі АДРЕСА_1 . Дана квартира належала на праві власності її цивільному чоловікові та батькові її сину ОСОБА_4 , який, збираючись виїхати до Ізраїлю, 25 червня 1998 року подарував квартиру своїй матері ОСОБА_3 , яка одразу ж склала заповіт на його ім`я.

Вказувала, що ОСОБА_4 не зміг виїхати до іншої держави та вони, як одна сім`я, весь час проживали саме у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , будучи власницею, та маючи у власності іншу квартиру, у якій і проживала, не заперечувала, гарно ставилась до неї та її сина.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її цивільний чоловік та батько її сина ОСОБА_4 помер та з того часу інші його родичі почали зазіхати на квартиру, впливаючи на ОСОБА_3 , та отримавши від неї генеральну довіреність, почали дзвонити з погрозами, вимагаючи виселитись її разом із сином з квартири через свої наміри продати квартиру.

Посилаючись на те, що неодноразово намагалася мирно вирішити виниклий конфлікт з ОСОБА_3 , пропонувала укласти договір користування квартирою, втім на жодні поступки ОСОБА_3 не йде, іншого житла, придатного для проживання дитини, вона не має, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за нею, як його законним представником, право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 .

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування, мотивуючи тим, що на підставі договору дарування вона є власником квартири АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі зареєстрований її син ОСОБА_4 з 29 листопада 1996 року, а з 17 березня 2016 року ним було зареєстровано свого сина, її онука ОСОБА_2 .

Зазначала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не проживали у спірній квартирі, оскільки її син, який трагічно загинув 27 жовтня 2017 року, не вів з нею спільного господарства та не був однією сім`єю.

Вказувала, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в гуртожитку у АДРЕСА_2 , а наразі разом з сином вони проживають по АДРЕСА_3 .

Посилаючись на те, що вона власник квартири та має намір нею розпорядитися на власний розсуд, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання у належній їй квартирі не з`являються без поважних причин понад один рік, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, визнавши ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічної позовної заяви та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у його задоволенні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що висновки стосовно не проживання дитини у спірній квартирі є хибними, вони з сином і зараз проживають у спірній квартирі, судом не перевірено за якою адресою проживає дитина, якщо вона не проживає за адресою своєї реєстрації.

22 грудня 2019 року ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягала на тому, що вона власник спірної квартири, ОСОБА_2 не член її родини, був зареєстрований у квартирі батьком, який помер та який тривалий час не являвся власником квартири.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 25 червня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В., належить 18/60 частин будинку АДРЕСА_2 .

Дану частину будинку відповідач отримала в дар від свого сина ОСОБА_4 (т.1 а.с.51,68,250).

Частиною 1 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 , батьком якого є ОСОБА_4 (т.1 а.с.11).

З 17 березня 2016 року малолітній ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15-18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (т.1 а.с.12).

Згідно довідок, виданих головою квартального комітету 25 липня 2018 року та 30 квітня 2019 року, у АДРЕСА_1 з 1990 року до дня смерті проживав ОСОБА_4 .

Разом з ним, як члени сім`ї, проживали та продовжують проживати його дружина ОСОБА_1 та неповнолітній син ОСОБА_2 (т.1 а.с.128, т.2 а.с.21).

Актом обстеження умов проживання, складеного уповноваженими особами виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, від 24 липня 2018 року встановлено, що в АДРЕСА_1 , проживають (під час обстеження) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.129).

Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належать земельна ділянка, площею 0,3486 га, розташована в Дніпропетровській області Солонянський район Сурсько-Михайлівська селищна рада, земельна ділянка, площею 0,25га, та житловий будинок загальною площею 37,1 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_5 (т.1 а.с.52-53,69-70).

29 квітня 2015 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продати жилий будинок АДРЕСА_6 та земельні ділянки, площею 0,5986 га, в межах згідно з планом з цільовим призначенням 0,25 га для садівництва та обслуговування житлового будинку, 0,3486 га для підсобного господарства (т.1 а.с.144).

Згідно листа КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №393» Дніпровської міської ради №19 від 12 червня 2019 року, ОСОБА_2 у КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №393» Дніпровської міської ради не перебував (т.2 а.с.52).

Відповідно до листа КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №7» №1148 від 04 червня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігався у лікаря педіатра АЗПСМ №4 КНП «ДЦПМСД №7» ДМР ОСОБА_7 до 27 лютого 2019 року, після цього він уклав декларацію з лікарем іншого медичного закладу (т.2 а.с.54).

Згідно листа КНП «ДЦПМСД №11» Дніпровської міської ради №3/14 від 07 червня 2019 року та листа КЗО «Спеціалізована школа №115» Дніпровської міської ради №296 від 12 червня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_7 (т.2 а.с.55-56).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована з 16 червня 2014 року в гуртожитку по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.10 на звороті).

Судом також були допитані свідки.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вони не ґрунтуються на матеріалах справи, суперечать встановленим обставинам, а з часу смерті ОСОБА_4 його син ОСОБА_2 втратив право на проживання в спірному житлі. Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд керувався тим, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв`язку з наступним.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Зміст права власності полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК).

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Цивільне та житлове законодавством України виділяє наступні правові категорії осіб (крім власника), які можуть мешкати у житлі належному фізичній особі на праві власності: 1)члени сім`ї власника жилого будинку/квартири (статті 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України); 2)наймач та члени його сім`ї (стаття158 ЖК УРСР, стаття 810,816 ЦК України); 3)тимчасові мешканці (стаття 98, 161 ЖК УРСР, стаття 818 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Права малолітньої дитини на проживання у житловому приміщенні є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Частина 4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено також у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Втім колегія суддів звертає увагу на те, що позивач разом з малолітнім сином не є членами сім`ї власника квартири відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зареєстрована за іншою адресою, її син був зареєстрований у спірній квартирі батьком ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , який також не був членом сім`ї власника квартири.

Доводи апеляційної скарги стосовно неврахуванням судом першої інстанції обставини справи є хибними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення ухвалене з урахуванням загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України): справедливості, добросовісності та розумності, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.