Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 503/1914/16-ц

провадження № 61-11816св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - Служба у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Одеської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року у складі судді Гури А. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, про усунення перешкод у користуванні власністю - житловим будинком та виселення.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, про усунення перешкод у користуванні власністю - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є одноособовим власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі проживають в її житловому будинку та відмовляються добровільно з нього виселитися, чинять перешкоди у користуванні житлом. 04 грудня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кодимського районного управління юстиції Одеської області за заявою стягувача - ПАТ КБ «ПриватБанк» прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Кодимського районного суду Одеської області про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 9 530,65 дол. США за кредитним договором від 24 січня 2007 року. При проведенні виконавчих дій виявлено майно у вигляді житлового будинку, що належить на праві власності позивачу, який перебував в іпотеці. Державним виконавцем було прийняте рішення про задоволення вимог стягувача (банку) шляхом продажу житлового будинку. Відділом ДВС Кодимського районного управління юстиції було укладено договір з ТОВ «Укрспецторг групп», згідно якого доручено останньому виконання дій, пов`язаних з реалізацією арештованого нерухомого майна з початковою ціною 40 000 грн. 22 жовтня 2013 року відбулися прилюдні торги, за результатами яких будинок було продано відповідачеві ОСОБА_2 за 30 000 грн. На підставі акту державного виконавця про проведені прилюдні торги, державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Налдіною М. М. 27 грудня 2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. В березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , відділу ДВС Кодимського районного управління юстиції, ТОВ «Укрспецторг групп».

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання торгів недійсними задоволено в повному обсязі. Визнано недійсними: прилюдні торги від 08 листопада 2013 року, протокол про проведення прилюдних торгів, акт про прилюдні торги щодо реалізації предмета іпотеки; свідоцтво про придбання з прилюдних торгів житлового будинку з надвірними спорудами; державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними спорудами.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. Вирішено питання судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної та резолютивної частин рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року судження про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, в решті рішення залишено без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , залишено без задоволення, рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року залишено без змін.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що задоволенням вимог не порушено справедливого балансу між інтересами учасників справи та суспільства в цілому, виселення відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що права членів сім`ї на користування житлом є похідними від прав власника, місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків, і проживання малолітніх дітей окремо від батьків неможливе з огляду на норми сімейного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та зупинити виконання рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Кодимського районного суду Одеської області, зупинено виконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

13 серпня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 є бабою малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Будинок в АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання її онуків, виселення яких було здійснено без дозволу органу опіки та піклування, без надання іншого приміщення; будинок був придбаний за власні кошти, а не за кредитні, тому не допускається виселення без надання іншого житлового приміщення відповідно до статті 109 ЖК України; порушень вимог закону з боку переможця прилюдних торгів ОСОБА_2 допущено не було, оскільки майно вибуло від власника з його волі, за відплатним правочином; право власності за відплатним правочином зареєстровано за ОСОБА_2 , але навіть продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку, встановленого для виконання судових рішень, допущених іншими особами, не змінює статусу особи, що придбала майно на прилюдних торгах, як добросовісного набувача; виселенням порушена стаття 8 Конвеції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки є втручанням у право на житло.

Відзив на касаційну скаргу

У серпні 2018 року Служба у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Одеської області подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що виселенням порушена стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки є втручанням у право на житло. Зазначає, що будинок був придбаний за власні, а не за кредитні кошти.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ОСОБА_2 став власником спірного будинку 27 грудня 2013 року, вже в березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до нього з позовом про визнання прилюдних торгів недійсними. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30 січня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» був задоволений, визнано недійсними прилюдні торги.

28 вересня 2016 року право власності на будинок ОСОБА_2 скасоване.

Неповнолітному сину ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час набуття батьком права власності на будинок виповнилося 2 роки, а донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще не мала місця проживання, і вже наприкінці вересня 2016 року право власності на будинок було скасоване.

На час вирішення спору власником спірного майна - житлового будинку АДРЕСА_1 є позивач - ОСОБА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, оцінці правомірності втручання у право на житло кореспондує право власності, яке також підлягає захисту з врахуванням вимог Конвенції.

Отже, суд не порушив вимог щодо легітимності мети та законних підстав для виселення, дії направлені на захист права власності власника майна.

Задоволенням вимог не порушено справедливого балансу між інтересами осіб, учасників справи та суспільства в цілому, виселення відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що права членів сім`ї на користування житлом є похідними від прав власника, місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків, і проживання малолітніх дітей окремо від батьків неможливе з огляду на норми сімейного законодавства, оскільки ознаки існування достатніх та безперервних зв`язків з будинком для того, щоб вважатися «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відсутні з огляду на строк користування житлом та вік дітей.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки доводи, викладені в касаційній скарзі ОСОБА_6 про порушення прав дітей, передбачених цивільним законодавством, вже були предметом апеляційного розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діяла одночасно і в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Стосовно клопотання про закриття касаційного провадження

У липні 2019 року ОСОБА_7 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду із клопотанням про закриття провадження, мотивуючи тим, що оскаржуваними судовими рішеннями питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_6 не вирішувалися.

Відповідно до частини першої статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Статтею 258 СК України визначено, що баба і дід мають право на самозахист внуків та мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Враховуючи викладене ОСОБА_6 має право на звернення до суду в інтересах своїх малолітніх онуків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без спеціальних на те повноважень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду - залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська