ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м.Суми

Справа №580/1037/18

Номер провадження 22-ц/816/5438/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника - адвоката Цюпку Олександра Віталійовича,

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року, ухваленого у складі судді Чхайло О.В. в приміщенні Лебединського районного суду Сумської області,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги мотивує тим, що у неї з відповідачем є спільний син - ОСОБА_3 , 2011 року народження. На час народження дитини, вони проживали разом в с. Токарі Лебединського району, однак з 2012 року стали проживати окремо. На даний час неповнолітній син зареєстрований та проживає разом з матір`ю, відповідач обов`язків по вихованню сина не виконує, матеріальної допомоги не надає, здоров`ям та життям дитини не цікавиться. З липня 2015 року вона проживає разом з іншим чоловіком - ОСОБА_4 , якого ОСОБА_3 вважає своїм батьком. Оскільки розмір доходів відповідача невідомий, просить стягувати зі ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1000 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття та позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_3

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні дитини. Зазначає, що з 2010 року по 2015 рік вони з позивачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах, у яких в 2011 році народився спільний син - ОСОБА_3 З 2015 року позивач почала проживати з іншим чоловіком та змінила місце проживання та номер телефону, не повідомивши про це ОСОБА_2 , як батька їх спільного сина, тобто він був позбавлений з ініціативи позивачки спілкування з дитиною. Зазначає, що намагався привітати сина з днем народження, однак ОСОБА_1 не дозволила цього зробити.

Посилаючись на вказані обставини просить визначити способи його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 , 2011 року народження, у вигляді систематичних побачень за місцем проживання ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 , протягом вихідних днів, починаючи з 11 години кожної першої та третьої суботи місяця до 16 години кожної першої та третьої неділі місяця з ночівлею дитини, а також, за домовленістю з матір`ю дитини, для спільного відпочинку протягом 1 місяця влітку та 1 тижня взимку під час новорічних свят, і щорічно на день народження дитини та день народження батька.

Лебединський районний суд Сумської області рішенням від 09 жовтня 2019 року первісний та зустрічний позови задовольнив частково.

Стягнув зі ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , 2011 року народження, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з 16 травня 2018 року.

Встановив порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 у виді: систематичних побачень за місцем проживання ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 , протягом вихідних днів, починаючи з 11 години кожної першої суботи місяця до 16 години кожної першої неділі місяця; за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 для спільного відпочинку один місяць влітку та один тиждень під час зимових канікул; на день народження дитини за місцем проживання матері та день народження батька за місцем проживання батька.

В задоволенні іншої частини первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Цюпку О.В., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову, ухвалити нове рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 , 2011 року народження, та відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, а також стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 свідомо не виконував своїх батьківських обов`язків стосовно сина протягом 2016-2018 років, при цьому йому було відомо місце роботи ОСОБА_1 та місцезнаходження дитячого садка, який відвідував ОСОБА_3 , що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, неповнолітній ОСОБА_3 з трьох років не бачив свого батька та не знає відповідача, а через встановлений порядок спілкування буде змушений перебувати з незнайомими йому людьми в чужому будинку, отже ні суд, ні служба у справах дітей не врахували якнайкращих інтересів дитини при ухвалені оскаржуваного рішення.

Рішення суду в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів на її користь на утримання сина ОСОБА_3 сторонами не оскаржується, отже в цій частині рішення суду апеляційним судом відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Цюпку О.В., ОСОБА_2 та його представника адвоката Гаврилюк Н.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_3 , 2011 року народження, є сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 6-8).

У довідці Лебединської сільської ради №618 від 26 травня 2018 року вказано, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2 , і з нею разом зареєстрований син - ОСОБА_3 , 2011 року народження (а.с. 9).

Згідно висновку по заяві ОСОБА_5 від 04 серпня 2018 року, 30 липня 2015 року останній звертався до чергової частини Лебединського МВ УМВС України в Сумській області з приводу нанесення тілесних ушкоджень його дочці ОСОБА_1 (а. с. 64).

Відповідно до висновку по повідомленню ОСОБА_1 від 31 травня 2016 року, остання зверталася до чергової частини Лебединського МВ УМВС України в Сумській області з приводу, що її колишній співмешканець ОСОБА_2 стукає у двері та погрожує фізичною розправою (а.с. 65).

Рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області №190 від 25 липня 2018 року затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , 2011 року народження (а.с. 131-134).

Рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області №199 від 24 липня 2019 року затверджено висновок про визначення способу участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина - ОСОБА_3 , 2011 року народження, за яким орган опіки і піклування вважає за можливе визначити такі способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 батька ОСОБА_2 : систематичні побачення за місцем проживання батька, АДРЕСА_1 , протягом вихідних днів, починаючи з 11 години кожної першої суботи місяця до 16 години кожної першої неділі місяця; за домовленістю з матір`ю дитини, для спільного відпочинку один місяць влітку та один тиждень під час зимових канікул; на день народження дитини за місцем проживання матері; на день народження батька за місцем проживання батька (а. с. 161-164).

Частково задовольняючи позовні вимоги сторін, суд першої інстанції врахував висновок виконкому Лебединської міськради про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав; обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення повноліття; право того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на особисте спілкування з нею, а також висновок виконкому Лебединської міськради про визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з сином.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм процесуального та матеріального права.

В той же час, колегія суддів вважає, що встановлений судом першої інстанції порядок участі батька у вихованні дитини, не в повній мірі відповідає обставинам справи та інтересам дитини, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

З урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов`язків, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками. Звернення ОСОБА_2 до суду з вимогою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною зі сторони матері та встановлення порядку участі у вихованні дитини, свідчить про те, що він бажає приймати участь у вихованні сина.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України), здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

З матеріалів справи вбачається, що після припинення спільного проживання між сторонами склалися неприязні відносини у зв`язку з чим вони не можуть в добровільному порядку вирішити питання участі батька у вихованні сина.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не спростовано наявність у ОСОБА_2 права на особисте спілкування з дитиною, передбачене положеннями частини другої статті 157 СК України, не доведено відповідачем неспроможність батька спілкуватися з дитиною та доглядати за нею самостійно, що могло б перешкоджати нормальному її розвитку.

В той же час згідно положень ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

За змістом частин 4-6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Органом опіки і піклування в даній справі було надано висновок про способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, а саме: систематичні побачення за місцем проживання ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 , протягом вихідних днів, починаючи з 11 години кожної першої суботи місяця до 16 години кожної першої неділі місяця; за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 для спільного відпочинку один місяць влітку та один тиждень під час зимових канікул; на день народження дитини за місцем проживання матері та день народження батька за місцем проживання батька.

Також у висновку органу опіки і піклування зазначено, що в ході проведення бесіди було з`ясовано, що хлопчик проживає разом з мамою Оленою та співмешканцем матері - ОСОБА_6 вважає своїм батьком співмешканця матері - ОСОБА_7 . Згідно пояснень сторін в судовому засіданні апеляційного суду малолітній ОСОБА_8 проживав разом з батьком до 2015 року, тобто до досягнення ним чотирьох років. Після цього він з батьком майже не бачився та не спілкувався. Батько дитини ОСОБА_2 визнав ту обставину, що у зв`язку з вказаною обставиною йому дійсно необхідно налагодити контакт з дитиною, чому також повинна сприяти і мати дитини.

Вказана обставини є суттєвою та не була врахована органом опіки і піклування при наданні висновку щодо вирішення спору про встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні дитини, а саме: побачення батька з виїздом дитини до іншого населеного пункту, де проживає батько та тривалий спільний відпочинок під час канікул дитини.

Враховуючи вік дитини, якій в наступному році виповниться дев`ять років, неприязні відносини між батьками, а також відсутність доказів того, що побачення дитини з батьком у відсутність матері, а також їх спільний відпочинок, зустріч на день народження сина, не відповідають інтересам дитини, колегія суддів вважає за можливе визначити спосіб участі батька у вихованні дитини у виді періодичних та систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, без участі матері дитини. Проте до встановлення відповідного емоційного та психологічного контакту між батьком та малолітнім сином є доцільним, щоб їх систематичні побачення відбувалися кожного тижня, але в населеному пункті де проживає дитина, а спільний відпочинок під час канікул відбувався влітку на протязі чотирнадцяти днів за наявності згоди дитини та з врахуванням стану її здоров`я.

При цьому колегія суддів вважає зайвим вказівку про спільний відпочинок дитини з батьком під час канікул за домовленістю з матір`ю дитини, оскільки без домовленості сторін рішення суду в цій частині не буде виконано. В той же час головна обставина за якої такий відпочинок може відбутися і про який необхідно вказати в рішенні суду є згода самої дитини на відпочинок з батьком та стан здоров`я дитини.

Отже, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку участі у вихованні дитини та підлягає встановленню наступний порядок участі ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_9 у виді систематичних побачень батька з малолітнім сином: кожну першу та третю суботу місяця, другу та четверту неділю місяця з 10.00 години до 16.00 години без участі матері, без обмеження місця прогулянок та без виїзду з населеного пункту, де проживає дитина; в кожен день народження дитини з 10 години до 12 години без участі матері дитини, без обмеження місця прогулянок та без виїзду з населеного пункту, де проживає дитина; в літній період канікул, щороку, за згодою дитини та з врахуванням її стану здоров`я - чотирнадцять днів для відпочинку та оздоровлення на території України, з можливістю виїзду з населеного пункту де проживає дитина, без супроводу матері.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1; 381; 382; 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника - адвоката Цюпку Олександра Віталійовича, задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року змінити в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку участі у вихованні дитини.

Встановити наступний порядок участі ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_3 : у виді систематичних побачень ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : кожну першу та третю суботу місяця, другу та четверту неділю місяця з 10.00 години до 16.00 години без участі матері, без обмеження місця прогулянок та без виїзду з населеного пункту, де проживає дитина; в кожен день народження дитини з 10 години до 12 години без участі матері дитини, без обмеження місця прогулянок та без виїзду з населеного пункту, де проживає дитина; в літній період канікул, щороку, за згодою дитини та з врахуванням її стану здоров`я - чотирнадцять днів для відпочинку та оздоровлення на території України, з можливістю виїзду з населеного пункту де проживає дитина, без супроводу матері.

В іншій оскаржуваній частині рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.І. Собина

І.В. Орлов