Окрема думка судді Висоцької В. С.
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року
04 грудня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року.
За результатами розгляду наведеної касаційної скарги прийнято постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва
від 11 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва
від 08 листопада 2016 року, якими позов задоволено, - без змін.
Колегія суддів погодилась з висновком судів попередніх інстанції про те, що спірний договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 08 листопада 2010 року вчинений в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою.
З даною постановою я не згодна з наступних підстав. Вважаю, що колегія суддів прийшла до помилкового висновку погодившись з рішенням про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України.
У справі, яка переглядалась, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перебуваючи у США, видали на ім`я ОСОБА_4 (відповідача у справі) довіреності № NYC -10661321 від 12 березня 2009 року, № NYC-10379114В від 04 червня 2009 року, № NYC-10379113В від 04 червня 2009 року на укладення від їх імені договору купівлі-продажу належної їм на праві спільної часткової власності спірної квартири.
Наведені довіреності не містять будь-яких обмежень, у тому числі відносно особи покупця квартири. Згідно змісту довіреностей позивачі уповноважили довірену особу ОСОБА_4 продати спірну квартиру за ціною та на умовах на її розсуд. Будь-яка ціна квартири, в тому числі мінімальна, в довіреностях не визначалась.
Дані довіреності довірителями в установленому законом порядку не скасовані.
08 листопада 2010 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_4 , діючи на підставі вищевказаних довіреностей, здійснила продаж спірної квартири за ціною 60 000 грн своїй дочці ОСОБА_5
Квартира неодноразово відчужувалась. Останнім власником даної квартири є ОСОБА_7 .
Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 липня 2013 року, дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на дату її відчуження, складала 426 690 грн.
Звертаючись з позовом, позивачі вказували, що спірний договір купівлі-продажу квартири був здійснений за значно нижчою ціною ринкової вартості, та за зловмисною домовленістю між відповідачами.
Статтею 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
У силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
За приписами статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків.
У відповідності частини першої статті 232 ЦК України наявність чи відсутність родинних зв`язків не є обов`язковою умовою для визнання недійсним правочину. За змістом даної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою завдання шкоди довірителю; виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.
Оскільки при вчиненні правочину внаслідок зловмисної домовленості представник діє не в інтересах осіб, яких він представляє, то останнім таким правочином завдаються збитки. Тому для визнання недійним правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, суд повинен встановити не тільки факт зловмисної домовленості представника з іншою особою, а й наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.
Отже, укладення договору купівлі-продажу, в ситуації, коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (дочка представника).
Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Задовольняючи позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним
у порядку статті 232 ЦПК України, суди попередніх інстанції не встановили,
у чому саме виражався умисел ОСОБА_4 та її змова з покупцем діяти всупереч інтересів позивачів, наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і завданими збитками.
Невідповідність дійсної ринкової вартості спірної квартири ціні, за яку було вчинено оспорений правочин, на що вказували позивачі, та наявність родинних зв`язків між представником продавців та покупцем не дає достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним на підставі статті 232 ЦК України.
Суддя В. С. Висоцька