ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/1734/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року у справі за позовом комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року КП «Водоканал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідачі проживають в квартирі АДРЕСА_1 та користуються послугами КП Водоканал, але оплату за послуги підприємства вносять не в повному обсязі, тому за період з 01.10.2006 р. по 30.04.2014 р. утворилась заборгованість в сумі 14671 грн.06 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по оплаті за воду і послуги каналізації на користь КП «Водоканал».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь комунального підприємства «Водоканал» заборгованість по оплаті за воду і послуги каналізації за період з липня 2011 року по квітень 2014 року у розмірі 8204 грн.81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь комунального підприємства «Водоканал» судовий збір у розмірі 894 грн.88 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

На зазначену апеляційну скаргу КП «Водоканал» подало відзив, у якому посилається на те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалене обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі проживають в квартирі АДРЕСА_1 та користуються послугами КП Водоканал, але оплату за послуги підприємства вносять не в повному обсязі

Згідно з розрахунком заборгованості за період з 01.10.2006 р. по 30.04.2014 р. за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 рахується заборгованість у розмірі 14671,06 грн. (а/с 3-4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачами своїх зобов`язань щодо сплати заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання і водовідведення.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України передбачено, що наймач житлового приміщення зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, а згідно з ст. 64 цього Кодексу члени сім`ї наймача, що проживають спільно з ним, несуть солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги стосовно невірного розрахунку боргу за постачання води та водовідведення є необґрунтованими.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості, вбачається, що нарахування послуг за водопостачання та водовідведення починаючи з червня 2013 року відбувається на 3 особи, в т.ч. 2 пільгові особи - 50% (а/с 77). Відповідачами не доведений факт звернення до КП «Водоканал» з заявами про врахування пільг по сплаті до червня 2013 року, та про перерахунок у зв`язку з тим, що член сім`ї ОСОБА_3 не проживав у спірний період за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідачів та ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2015 року судовий наказ від 06 серпня 2014 року виданий Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за заявою КП «Водоканал» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 боргу по оплаті за воду і послуги каналізації у розмірі 14 671 грн.06 коп. та судового збору у розмірі 121 грн.80 коп. скасовано (а/с 6). Дане свідчить про переривання строку позовної давності та відсутності пропуску строку позивачем для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що немає підстав для повної відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Суд першої інстанції взяв до уваги, що звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу, позивач вже пропустив трирічний строк позовної давності з деяких платежів.

Так, звернення до суду з заявою про видачу судового наказу мало місце у липні 2014 року. що не заперечується відповідачами.

Тому строк позовної давності з платежів, які мали бути сплачені з 2006 року сплив у липні 2011 року.

Тож з цієї дати і був судом першої інстанції обрахований розмір заборгованості відповідачів.

Посилання апелянта на те, що він був позбавлений повною мірою надавати свої заперечення в суді першої інстанції спростовується тим, що в матеріалах справи міститься ґрунтовні письмові заперечення проти позову, які були взяті до уваги судом першої інстанції та їм були надані відповідні правові оцінки.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 18 червня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков