Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 461/217/16-ц

провадження № 61-20990св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року у складі судді Романюка В. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який надалі уточнив та доповнив, до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04 серпня 2008 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким відповідач зобов`язувався надати позивачу кредитні кошти, а він зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 100 000 дол. США та сплатити відсотки за його користування шляхом внесення платежів в порядку і на умовах, визначених кредитним договором (вказана сума кредиту за курсом Національного банку України на день укладення кредитного договору становить в гривневому еквіваленту 484 510 грн).

Позивач вважав, що цей договір необхідно визнати недійсним, оскільки його умови суперечать приписам Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач належним чином не ознайомив його, як споживача, з умовами кредитування, між сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, а кредит виданий з численними порушеннями норм чинного законодавства, в тому числі, без оформлення усіх обов`язкових документів (заяв, анкет). Внаслідок цього позивача було введено в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо його ціни та загальної вартості; кредит надано ОСОБА_1 в іноземній валюті, хоча зобов`язання, згідно з нормами чинного в Україні законодавства, має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, спрямованих на погіршення становища відповідача, як споживача та сторони, яка є значно слабшою від відповідача.

ОСОБА_1 стверджував, що зміст та умови кредитного договору розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, без залучення до цього процесу позивача, як його сторони, а тому він був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані відповідачем.

ПАТ «УкрСиббанк» недотримані та грубо порушені встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного банку України, які обов`язково повинні бути враховані при укладенні кредитного договору, визначені законом як істотні та є необхідні.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його умови. Відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки, а тому відсутні підстави для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі відсутні відомості про наявність заяви позичальника на видачу кредиту в іноземній валюті, про наявність у представника банку повноважень на укладення кредитного договору, натомість є документи про непогодження відповідачем видачі такого кредиту. Суди дійшли безпідставного висновку про інформування позичальника про валютні ризики, про всі умови кредитування, не звернули уваги на порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 04 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до пункту 1.1 якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти однією сумою, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти), в іноземній валюті в сумі 100 000 дол. США (що за курсом Національного банку України на момент укладення цього договору в гривневому еквівалентні складає 484 510 грн) та сплатити відсотків за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 1 580 дол. США в порядку і на умовах, визначених цим договором, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 03 серпня 2018 року (т. 1, а. с. 4-7).

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 04 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 9.2 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує: свою здатність виконувати його умови; що цей договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ним; що він не обмежений в дієздатності та укладення цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

За змістом пункту 10.13 кредитного договору його підписанням позичальник засвідчує, що ним попередньо отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в якому викладені умови кредитування, а також зазначено, що у випадку обрання кредитування в іноземній валюті, банк попереджає клієнта про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за договором покладаються на клієнта банку (т. 1, а. с. 79-80).

Отже, на момент підписання договору про надання споживчого кредиту від 04 серпня 2008 року № 0 ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування, а також розумів їх значення, що підтверджується його підписом в договорі.

Про те, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування та розумів їх значення свідчить також і те, що до січня 2015 року позичальник виконував умови кредитного договору в повному обсязі, відповідно до графіку повернення кредиту, та у розмірі, визначеному графіком, що підтверджується довідкою - рахунком (т. 1, а. с. 31-38).

Наведене спростовує доводи касаційної скарги, що заявник не був ознайомлений з умовами кредитування і що договір укладений з порушенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом момент укладення договору), відповідно до якої перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо; у договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України у редакції чинній на час пред`явлення позову та ухвалення оскаржуваних рішень, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Укладаючи кредитний договір, позивач був ознайомлений з його умовами, змістом та наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтвердив своїм підписом.

Позивач не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив.

Як на підставу визнання кредитного договору недійсним позивач посилався на те, що зобов`язання виражене в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (частина перша статті 533 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодилася позивач.

Отже, у справі, яка переглядається, суди встановили, що оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір укладений з дотриманням чинного законодавства та підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним відсутні.

У зв`язку з цим необґрунтованими є доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи заявника в основному зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів.

Натомість в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суд м. Львова від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний