Єдиний унікальний номер судової справи 487/1222/17
Номер провадження 22-ц/812/83/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Миколаївни рішення, яке ухвалене Заводським районним судом міста Миколаєва 23 жовтня 2018 року, під головуванням судді Біцюка А.В., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Миколаївни, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора - приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Михайлівни і ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/08-112/69789, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 252 000 грн., у вигляді невідновлюваної кредитної лінії, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13.5% річних, на строк до 15 жовтня 2017 року включно.

Виконання умов вказаної угоди забезпечено нотаріально посвідченими іпотечними договорами, укладеними у той же день між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», предметом яких є належні на праві приватної власності ОСОБА_2 нежитлові приміщення - магазин промислових товарів, який знаходиться по АДРЕСА_3, та квартира АДРЕСА_1.

За умовами іпотечних договорів іпотекодержатель мав право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок іпотечного майна.

В подальшому, як стало відомо позивачу, внаслідок неодноразового укладення договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договорами кредиторами і іпотекодержателями спочатку були юридичні особи, а в подальшому, на підставі договору відступлення права вимоги від 21 листопада 2016 року, права вимоги за зазначеними договорами були передані ОСОБА_4, та на ім'я останнього приватним нотаріусом Душейко О.М., без будь-яких повідомлень і без документального підтвердження наявності заборгованості, перереєстровано належне позивачу нерухоме майно - нежитлове приміщення магазину в житловому будинку за адресою АДРЕСА_3, та квартиру №5 в цьому ж будинку.

При цьому приватний нотаріус, діючи як державний реєстратор, в порушення вимог ст.46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, не звернув увагу на відсутність в матеріалах реєстраційної справи належних доказів отримання позивачем, як боржником, вимоги про усунення порушення основного зобов'язання в 30-ти денний строк.

Окрім того заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2012 року з позивача стягнуто на користь банку заборгованість, тому інший спосіб захисту замість судового - позасудовий є притягненням особи до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

До того ж, на час здійснення реєстрації права власності, на все нерухоме майно, належне позивачу, було накладено арешт та оголошена заборона на його відчуження, про що в реєстрі містився відповідний запис, що унеможливлювало здійснення реєстрації прав власності.

Крім цього, на час здійснення реєстрації прав на нерухоме майно не проводилась відповідна обов'язкова оцінка предметів іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, що також є порушенням вимог Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на викладені обставини та на те, що зазначені рішення є незаконними, вчиненні з перевищенням повноважень та без дотримання вимог чинного законодавства, позивач просила визнати їх незаконними та скасувати, а також зобов'язати приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. скасувати та вилучити записи №18836481 та 18836419 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4

В подальшому позивач надала до суду уточнені позовні вимоги, та остаточно просила:

визнати протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. (запис 18836481) щодо проведення 02 лютого 2017 року в 21:09:26 державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення магазину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно №33690463 від 02 лютого 2017 року 21:09:26 «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (запис 18836481 вчинений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М.), яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення магазину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4;

визнати протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. (запис 18836419) щодо проведення 02 лютого 2017 року в 20:56:29 державної реєстрації права власності на квартиру двокімнатну за адресою: АДРЕСА_1, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно №33690409 від 02 лютого 2017 року 20:56:29 «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (запис 18836419 вчинений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М.), яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру двокімнатну за адресою: АДРЕСА_1, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4 (том 2 а.с.27-33).

У відзивах на позовну заяву приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. та відповідач ОСОБА_4 просили у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначали, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалось у відповідності до вимог чинного законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. (запис 18836481) щодо проведення 02 лютого 2017 року в 21:09:26 державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення магазину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно №33690463 від 02 лютого 2017 року 21:09:26 «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (запис 18836481, вчинений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М.), яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення магазину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4

Визнано протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. (запис 18836419) щодо проведення 02 лютого 2017 року в 20:56:29 державної реєстрації права власності на квартиру двокімнатну за адресою: АДРЕСА_1, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4;

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно №33690409 від 02 лютого 2017 року 20:56:29 «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (запис 18836419, вчинений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М.), яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру двокімнатну за адресою: АДРЕСА_1, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_4

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила рішення районного суду скасувати та прийняти нове судове рішення, про відмову у задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив рішення районного суду скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг про те, що передачу іпотекодержателю ОСОБА_4 права власності проведено у повній відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не була обізнана про наявність висунутої до неї вимоги з боку іпотекодавця ОСОБА_4 про усунення порушень за кредитним договором, а також не була попереджена про звернення стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на них за вказаним іпотекодержателем, а тому була позбавлена можливості вчинити дії на виконання висунутої в позасудовому порядку до неї вимоги.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з таким висновком суду.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вважала, що реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_4 проведено незаконно та просила задовольнити позов, посилаючись на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.ст.35-37,39 Закону України «Про іпотеку».

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом ст.ст.546,573,575 ЦК України, ст.ст.1,3,18 Закону України «Про іпотеку» виконання зобов'язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Різновидом застави є іпотека, яка виникає на підставі нотаріально посвідченого договору.

Оскільки іпотечні договори між банком та позичальником ОСОБА_2 було укладено 15 жовтня 2007 року, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року, в редакції від 12 травня 2006 року.

Частиною 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За правилами ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч.1,2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 вищевказаного Закону України; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону України. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Згідно із ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

З матеріалів справи убачається, що 15 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/08-112/69789, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 252 000 грн., у вигляді невідновлюваної кредитної лінії, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13.5% річних, на строк до 15 жовтня 2017 року включно (том 1 а.с.92-97).

Відповідно п.2.1. цього договору, кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі та оплату додаткового проценту кредитору за цим договором.

Забезпеченням зобов'язань позичальника за цим договором є двокімнатна квартира №5, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, нежитлові приміщення - магазин промислових товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_3.

Зокрема, в забезпечення виконання вимог за вищезазначеним кредитним договором, 15 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_2 укладено два окремих іпотечних договори, за умовами яких, остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення - магазин промислових товарів в будинку АДРЕСА_3 (том 1 а.с.105-110, 111-116).

Пунктом 5.1 зазначених договорів передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає позичальнику або іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 5.5.1 іпотечних догорів зазначено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим договором або іпотекодавцем за кредитною угодою у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекоддержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір згідно ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

Відповідно до положень п.8.6 кредитного договору №014/08-112/69789 від 15 жовтня 2007 року позичальник надає згоду на те, що кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання по обумовленому договору, а також за договорами, пов'язаними із забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором, третій особі без додаткового отримання згоди позичальника.

15 листопада 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Вектор Банк» (далі - ПАТ «Вектор Банк») укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №014/08-112/69789 від 15 жовтня 2007 року.

У зв'язку із цим цього ж дня між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, відповідно до умов якого, до останнього перейшло право вимоги за іпотечними договорами від 15 жовтня 2007 року, укладеними між первісним кредитором ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_2 (том 1 а.с.117-121).

15 листопада 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮРГРУП» (далі - ТОВ «ЮРГРУП»), було укладено договір відступлення права вимоги у тому числі і за кредитним договором №014/08-112/69789 від 15 жовтня 2007 року (том 1 а.с.122-127).

16 листопада 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ЮРГРУП» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за іпотечними договорами від 15 жовтня 2007 року, укладеними між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_2 (том 1 а.с.129-132).

21 листопада 2016 року між ТОВ «ЮРГРУП» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого до останнього перейшли права вимоги, у тому числі, за кредитним договором №014/08-112/69789 від 15 жовтня 2007 року (том 1 а.с.134-143).

Цього ж дня між ТОВ «ЮРГРУП» та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договорами, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за іпотечними договорами від 15 жовтня 2007 року, укладеними між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_2 (том 1 а.с.144-147).

19 грудня 2016 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_2 вимогу-повідомлення від 17 грудня 2016 року, в якій вимагав виконати порушене зобов'язання, а саме: повернути грошові кошти в національній валюті України у розмірі 625 599 грн. 35 коп. у 30-денний строк з моменту отримання вимоги, та попередив, що у разі невиконання даної вимоги та не виконання зобов'язання протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги, буде здійснено стягнення задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом набуття права власності іпотекодержавеля на предмети іпотеки на підставі іпотечних договорів від 15 жовтня 2007 року (том 1 а.с.169-172,173,174).

Зазначене поштове відправлення було повернуто ОСОБА_4 із відміткою «по закінченню терміну зберігання» (том 1 а.с.175).

Після цього, ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. (далі - державний реєстратор), як до державного реєстратора, із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру та магазин, надавши іпотечні договори, які зареєстровані в реєстрі за №2702 та 2703, договори про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, вимогу повідомлення та поштовий конверт на адресу ОСОБА_2 із відмітками ПАТ «Укрпошта» про його невручення.

02 лютого 2017 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. прийняла рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру (з відкриттям розділу), індексний №33690409, за ОСОБА_4 та зареєструвала вказане право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 101) (том 2 а.с.77-78).

Цього ж дня, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. прийняла рішення про проведення державної реєстрації права власності на магазин (з відкриттям розділу), індексний №33690463, за ОСОБА_4 та зареєструвала вказане право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 101) (том 2 а.с.101-102).

Також, на тепер в провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва перебуває цивільна справа №487/7311/14-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник ОСОБА_4) до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договорами іпотеки від 15 жовтня 2007 року, зареєстрованими в реєстрі за №2702 та №2703 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Із вказаним позовом банк звернувся до суду в липні 2014 року. Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 листопада 2014 року та додатковим рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 грудня 2014 року позов було задоволено. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 лютого 2016 року заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 листопада 2014 року було скасовано, а справа призначена до розгляду. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2017 року позовна заява була залишена без розгляду за заявою банку. 01 листопада 2017 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ухвала Заводського районного суду міста Миколаєва про залишення позовної заяви без розгляду скасована та направлена до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

При перегляді цієї справи, апеляційним судом враховується та обставина, що рішення суду першої інстанції, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь банку скасовано та судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки судом не ухвалено.

Звертаючись до суду, підставою позову позивач зазначає протиправність дій державного реєстратора, який вчинив реєстраційні дії з порушенням визначеної законом процедури, а саме прийняв до провадження документи, зміст яких не відповідає вимогам закону. На думку позивача, це призвело до порушення її прав, а саме перереєстрації належних їй об'єктів нерухомості на відповідача ОСОБА_4

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

При цьому згідно з абз. 1 ч.1 ст.22, п.п.1,14 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав провадиться на підставі, зокрема укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п.7,12 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - постанова), для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у виключних випадках, зокрема подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством. Пунктом 4 ч.1 ст.24 цього ж Закону передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

За пунктом 57 вищевказаної постанови для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Пунктом 61 цієї постанови передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеки майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Таким чином, виходячи із аналізу вищезазначених норм законів та нормативно-правових актів, умов договорів іпотеки, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває лише за умови надання до державного реєстратора відповідних документів.

При цьому державний реєстратор для вчинення реєстраційної дії з реєстрації права власності має перевірити не тільки наявність, а зміст і повноту поданих документів, тобто застереження, про яке домовились сторони.

Такими документами, виходячи із умов договорів іпотеки, п.п.7,61 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127 є, зокрема, докази невиконання боржником умов кредитного договору, тобто факт існування заборгованості.

Такий висновок цілком відповідає приписам ст.ст.35,36,37 Закону України «Про іпотеку», оскільки, в іншому випадку, вирішення питання про наявність заборгованості одноособово іпотекодержателем без перевірки таких фактів та з подальшою реєстрацією права, дії реєстратора призведуть до незаконного позбавлення права власності на майно іпотекодавця.

Із наданих державному реєстратору документів не вбачається надання доказів на підтвердження факту існування заборгованості за кредитним договором, зокрема у розмірі 625 599 грн. 35 коп. та 676.08 доларів США. До того ж вказана сума не узгоджується із сумою заборгованості за кредитним договором, що зазначена в Додатку №1 до договору відступлення права вимоги від 21 листопада 2016 року (том 1 а.с.139).

При цьому надання державному реєстратору лише договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 21 листопада 2016 року, що укладений між ТОВ «ЮРГРУП» та ОСОБА_4, не підтверджує факту існування та розміру заборгованості.

Стосовно доводів апеляційних скарг про наявність у матеріалах справи належних доказів направлення іпотекодавцю повідомлення про усунення порушень зобов'язання колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із п.8.5 договорів іпотеки всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм.

З наданих відповідачами доказів на підтвердження своїх заперечень щодо належного повідомлення позивача не можливо встановити, що відбулося повідомлення позивача про усунення порушень відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору, оскільки підтвердженням отримання позивачем письмової вимоги кредитора, яка пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та задоволення вимоги іпотекодержателя за основним зобов'язанням державний реєстратор залишив поза увагою та не пересвідчився щодо подання в повному обсязі зазначених вище документів для державної реєстрації прав.

Отже, на час проведення державної реєстрації у спосіб звернення стягнення шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки подані державному реєстратору документи у повному обсязі не давали змоги встановити підставність набуття такого права відповідно до вимог ст.ст.33,35,37 Закону України «Про іпотеку».

Відсутність у прийнятих документах підтвердження факту наявності заборгованості за кредитним договором, її розміру та складових саме на час звернення ОСОБА_4 до державного реєстратора, а також відсутність доказів на підтвердження отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушення, свідчить про неналежну перевірку документів державним реєстратором, невідповідність проведеної державної реєстрації прав приписам ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

За такого, колегія суддів вважає, що реєстрація права власності на предмет іпотеки проведена з порушенням ст.ст.18,22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.33,35,37 Закону України «Про іпотеку», а тому наявні правові підстави для визнання незаконними дії державного реєстратора щодо проведення реєстрації за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційні скарги в силу ст.375 ЦПК України підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 16 січня 2019 року