Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 295/11208/17

провадження № 61-47379св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира в складі судді Перекупка І. Г. від 15 травня 2018 року, постанову Житомирського апеляційного суду в складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М., від 31 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 24 квітня 2010 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , від якого сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала, що із серпня 2016 року вони припинили подружні стосунки із відповідачем, спільного господарства не ведуть, можливості зберегти сім`ю немає.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що спільне життя із відповідачем не склалося, просила розірвати укладений між ними 24 квітня 2010 року шлюб, відновити її дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 », доньку ОСОБА_3 залишити проживати з нею.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що він з ОСОБА_1 має спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони припинили шлюбні стосунки, він разом з донькою переїхав жити до своїх батьків. Вказував, що працює та має постійний дохід, створив для дитини усі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку, постійно займається донькою та слідкує за станом її здоров`я. Натомість мати дитини - ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями, постійно створює конфліктні ситуації та сварки. Перебуваючи у нетверезому стані, вчиняє насильницькі дії щодо членів сім`ї в присутності доньки, що призводить до постійної знервованості дитини. Вказував, що за таких обставин з червня 2017 року змушений проживати із донькою за іншою адресою. Виходячи із наведеного та враховуючи схильність матері до зловживання спиртними напоями, що негативно впливає на психологічний стан малолітньої доньки, просив суд визначити місце проживання дитини разом з ним.

Протокольною ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 задволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_2 за адресою (на час розгляду справи): АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 у частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, не ведуть спільного господарства.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з нею, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визначенням місця проживання доньки з ним, суд при ухваленні рішення послався на пункт 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яким передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази, з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування про доцільність визначити місце проживання дитини з батьком, вказують на те, що проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2011 року народження з батьком ОСОБА_2 , найкраще забезпечить інтереси дитини, при цьому суд також керувався Декларацією про права дитини.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 травня 2018 року змінено в частині правового обґрунтування.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на Декларацію прав дитини.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини, суду апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції встановив обставини справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також урахував, що мати вживає спиртні напої при малолітній доньці, як встановлено зі слів останньої, некоректно себе поводить, та врахував бажання дитини проживати із батьком.

Змінюючи правове обґрунтування рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вирішуючи спір, суд першої інстанції послався на положення Декларації прав дитини, проголошеної асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка не ратифікована Верховною Радою України та не є частиною національного законодавства України, а тому таке посилання виключив із мотивувальної частини рішення суду.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити рішення про задоволення її позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Відповідач ОСОБА_2 судові рішення не оскаржив, тому Верховний Суд у силу частини першої статті 400 ЦПК України переглядає судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не надали належної оцінки зібраним доказам, та дійшли неправильних висновків щодо визначення місця проживання дитини. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» та Конвенцію про права дитини вказувала, що суди не встановили, в якому середовищі залишилася проживати її донька, не дослідили в повному обсязі, що є найкращими інтересами дитини.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 квітня 2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З довідки Комунального підприємства ВЖРЕП № 1 Житомирської міської ради, виданої 31 жовтня 2017 року за № 1606 ОСОБА_2 встановлено, що дочка ОСОБА_2 ОСОБА_3 проживає за його адресою: АДРЕСА_1 - без реєстрації.

Із Інформації Житомирського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 31 жовтня 2017 року № 1541 про проведення психологічної діагностики психоемоційного стану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що для визначення стану малолітньої використовувалися різні психологічні методи, в результаті чого виявилося, що ОСОБА_3 перебуває у стані сильної психоемоційної напруги та тривожності, що спричинено конфліктними відносинами її батьків. Про батька ОСОБА_3 висловлюється добре, а про матір розповідає неохоче. Вказує, що мати багато п`є, кричить, б`є тата, проте погоджується проживати разом із мамою у разі виключення вказаних обставин. Дитина підтримує позицію батька щодо їх спільного проживання.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20 грудня 2017 № 1248, за заявою ОСОБА_1 , визначено порядок її побачень із донькою ОСОБА_3 , а саме: перша, третя субота, друга, четверта неділя місяця з 11-00 до 14-00 год за згодою дитини та у присутності батька. У разі згоди обох батьків ними може бути визначений додатковий порядок участі у вихованні та побачень матері з дитиною.

Під час вирішення питання про встановлення порядку побачень матері з дитиною на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті міської ради заслухано малолітню Анастасію та обох батьків.

Із висновку органу опіки та піклування Житомирської міської ради, складеного 04 квітня 2018 року № 368 встановлено:

26 грудня 2017 року відбулося засідання комісії органу опіки та піклування Житомирської міської ради, на якому заслухано малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з пояснень якої встановлено, що вона за власним бажанням проживає з батьком, де також проживають її дід та баба: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

малолітня ОСОБА_3 пояснила, що хоче проживати з батьком у комфортному для неї середовищі;

питання визначення місця проживання ОСОБА_3 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті міської ради 20 березня 2018 року в присутності обох батьків;

дочка ОСОБА_3 постійно проживає із батьком із червня 2017 року;

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за місцем проживання кожного з них створені всі належні умови для життя доньки;

сторони позитивно характеризуються;

ОСОБА_1 працює в Комунальному підприємстві «Житомирводоканал» на посаді оператора комп`ютерного набору;

ОСОБА_2 займається підприємницькою діяльністю та має стабільний дохід;

ОСОБА_2 проживає разом зі своїми батьками за місцем своєї реєстрації у АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_1 проживає разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_2 ;

батьки в однаковій мірі беруть участь у вихованні дочки ОСОБА_3 , цікавляться її розвитком тощо;

у висновку надана позитивна характеристика матері, оцінена її участь у житті дитини, її вихованні і розвитку. Проте, малолітня ОСОБА_3 , з якою проведена робота психологом, висловилася, що «мама била тата, а я швидко збирала речі, щоб йти на Мальованку», «хочеться матері ротик затулить, коли вона кричить», «мама багато п`є», «тато теж колись був п`яний, зараз ні», «коли мама спить нам легко дихається», « я б могла б жити з мамою на Корбутівці, якщо там буде тихо».

розглянувши наявні у службі матеріали, заслухавши обох батьків та дитину, яка виявила бажання бути вислуханою, Виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування, дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_2 , виходячи із інтересів та бажання дитини.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 Кодексу про адміністративні правопорушення України та притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 21 жовтня 2017 року вона близько 15-00 год у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_1 висловлювалася нецензурною лайкою на адресу свого чоловіка ОСОБА_2 .

Постанова набрала законної сили 03 квітня 2018 року.

У судовому засіданні суду першої інстанції з пояснень психолога Житомирського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ОСОБА_8 , яка безпосередньо спілкувалася із дитиною, встановлено, що малолітня ОСОБА_3 спокійніше себе почуває, проживаючи з батьком.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 160, частини першої статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що дитина з літа 2017 року проживає у родині батька, однак обоє батьків постійно піклуються про дитину, беруть участь у її вихованні; батько створив для дитини комфортні умови проживання, дитина має упорядковане жиле приміщення, створив умови належного виховання та розвитку дитини, не заперечує проти спілкування дочки з матір`ю. ОСОБА_3 не заперечує спілкуватися з матір`ю, навіть жити разом, однак зловживання матері спиртними напоями, агресивна поведінка під час цього, нервують дівчинку, вона залишається поза межами комфортного для себе середовища і воліє зостатися проживати з батьком.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою-п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо виключення із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення Декларації прав дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, дитина вже два з половиною роки проживає з батьком, дане місце проживання є для дитини звичним, безпечним, спокійним і стійким середовищем, не є неблагонадійним. Проживаючи з батьком дитина має комфортний психологічний стан. Батько не перешкоджає матері у спілкуванні з дитиною, зв`язки з матір`ю збережені.

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язаний ураховувати суд, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Таким чином, при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини у силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій застосували частину першу статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази вказують на те, що проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 якнайкраще забезпечить інтереси дитини.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо невірної оцінки зібраних доказів, а саме: показань свідків, висновку органу опіки та піклування щодо визначення якнайкращих інтересів дитини, не заслуговують на увагу, оскільки стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України, повно та всебічно з`ясували обставини справи, вірно застосувавши положення Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, практику ЄСПЛ, положення статей 160, 161 СК України, дійшли до правильного висновку про те, що проживання дитини з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій не врахували положення Конвенції про права дитини та висновків, викладених у рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України», спростовуються висновками, викладеними Верховним Судом.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 травня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець