Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

5 серпня 2019 року

м. Ки

справа № 314/3095/15-ц

провадження № 61-11465св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 травня 2018 року у складі судді Кіяшко В. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Альфа-Банк» про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що між Закритим акціонерним товариством «Промінвестбанк» та ним було укладено кредитний договір від 19 вересня 2007 року № 47/3-133 к/о.

Стверджував, що кредитний договір є недійсним, оскільки істотна умова договору (порядок видачі та погашення кредиту) - не відповідає вимогам законодавства, грошові кошти не було надано та неможливо було надати, поточний рахунок за НОМЕР_1 йому для надання кредиту не було відкрито, договори на інші рахунки з ним не укладалися.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 19 вересня 2007 року № 47/3-133 к/о.

У вересні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що в 2012 році між ПАТ«Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестеційний банк» (правонаступник ЗАТ «Промінвестбанк») було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит від 19 вересня 2007 року № 47/3-133 к/о, на підставі якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 15 000 доларів США.

Вказувало, що для забезпечення виконання умов договору між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Стверджувало, що банк свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредит у встановленому розмірі, а ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання у зв`язку із чим станом на 31 серпня 2015 року його заборгованість за кредитом становить 94 757,82 грн.

Ураховуючи наведене ПАТ«Альфа-Банк» просило суд, стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 94 757,82 грн.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ПАТ «Альфа-Банк» об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд вважав доводи про введення в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковою іноземною валютою необґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ПАТ «Альфа-Банк» мотивоване тим, що надані банком розрахунки не відповідають вимогам укладеного договору та закону, що встановлено висновком експерта від 28 грудня 2016 року № 314/3095/15-ц.

Районний суд вважав, що банком серед іншого має бути доведено й розмір заборгованості, вимогу про стягнення якої він заявив, відтак й відповідність проведених банком нарахувань за кредитом за кожним із видів таких нарахувань.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що вказані вимоги в повному обсязі виконані не були, оскільки надані банком до суду розрахунки не відповідають вимогам укладеного кредитного договору та закону, що було встановлено висновком експерта від 28 грудня 2016 року № 314/3095/15-й. Інших розрахунків заборгованості за кредитом, які б відповідали умовам договору та положенням закону, банком до суду подано не було.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ПАТ «Альфа-Банк» скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким зустрічний позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2007 року № 47/3-133 к/о у розмірі 94 757,82 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 215 ЦК України, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 не заявлялись позовні вимоги про безгрошовість правочину, районний суд обґрунтовано не прийняв як доказ висновок судово-економічної експертизи від 28 грудня 2016 року №314/3095/15-ц про те, що експерту не надається можливості документально підтвердити операцію з видачі ОСОБА_1 кредитних коштів за спірним договором та факт погашення кредиту позичальником.

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що факт отримання ОСОБА_1 готівкових коштів у сумі 15 000 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 20 вересня 2007 року, оригінал та копія якої є додатком до матеріалів справи.

При цьому апеляційний суд вказав, що згідно із частиною шостою статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу, відтак спростував висновки районного суду з посиланнями на висновок судово-економічної експертизи від 28 грудня 2016 року №314/3095/15-ц, оскільки останній не спростував поданого розрахунку заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судове рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд у рішенні не виклав мотиви, на підставі яких ним не взято до уваги висновок судово-економічної експертизи від 16 травня 2016 року № 169/170-16, що встановлює безгрошовість договору про надання споживчого кредиту від 19 вересня 2007 року № 47/3-133 к/о та встановлює відсутність санкціонованих бухгалтерських документів про видачу та отримання кредиту.

Вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 , яка не була належно повідомлена про час та місце розгляду справи.

Вважає, що судом не застосовано та не враховано положення частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини другої статті 640 ЦК України. При цьому вказує, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення за відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт отримання ним спірних коштів.

Посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 березня 2018 року у справі № 212/1106/16-ц, провадження № 61-5035св18 та від 28 лютого 2018 року у справі № 725/6810/14-ц, провадження № 61-1469св18.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 19 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Промінвестбанк» було укладено кредитний договір № 47/3-133к/о (том 1 а. с. 10-14).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2, 3.1, 5.1.1 та 7.3 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, з кінцевим строком повернення не пізніше 10 вересня 2022 року, у вигляді строкового кредиту у сумі 15 000 доларів. При цьому процентна ставка за користування кредитом встановлена в розмірі 12,9 річних.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 47/3-133к/о, 19 вересня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки (том 1 а. с. 171).

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами (том 1 а. с. 180-191).

Згідно із вказаним договором відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит від 19 вересня 2007 року № 47/3-133 к/о, який був укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа-Банк".

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 28 грудня 2016 року № 169/170-16 експерту не надається можливості документально підтвердити операцію з видачі ОСОБА_1 кредитних коштів за спірним договором та факт погашення кредиту позичальником. На підтвердження виконання умов кредитного договору № 47/3-133к/о, а саме надання кредитних коштів шляхом видачі готівки через касу, у сумі 15 000 доларів, суду надано ксерокопію та оригінал заяви на видачу готівки № 1 від 20 вересня 2007 року (том 2 а. с. 48-101).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на матеріали справи судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо надання йому додаткової інформації та у подальшому виконував його умови, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність порушень Закону України «Про захист прав споживачів» та підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Посилання заявника на неповідомлення перед підписанням кредитного договору про особу кредитодавця та про суб`єктну дієздатність банку є безпідставними. Такі його дії правильно розцінені судами, як намагання ухилення від виконання взятих договірних зобов`язань, що є недопустимим.

Доводи заявника про те, що банк ввів його в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковою іноземною валютою на умовах, вказаних в договорі, колегія суддів відхиляє, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з огляду на таке.

Наявний у матеріалах справи висновок судово-економічної експертизи від 28 грудня 2016 року № 169/170-16, яким встановлено, що експерту не надається можливості документально підтвердити операцію з видачі ОСОБА_1 кредитних коштів за спірним договором та факт погашення кредиту позичальником правильно не взятий апеляційним судом до уваги, оскільки висновки зазначеної експертизи суперечать фактичним обставинам справи та не є категоричними. При цьому, апеляційний суд надав оцінку вказаному доказу з дотриманням положень статей 89 та 110 ЦПК України.

Зокрема, суд правильно встановив факт видачі позичальнику грошових коштів за спірним кредитним договором у розмірі 15 000 доларів США, що підтверджено заявою на видачу готівки № 1 від 20 вересня 2007 року, оригінал та копія якої є додатком до матеріалів справи.

Колегія суддів вважає, що суперечливість висновків судово-економічної експертизи від 28 грудня 2016 року № 169/170-16 встановлюється вказаним висновком, оскільки у ньому зазначено: «видача ОСОБА_1 з каси Орджонікідзевського безбалансового віддділення Філії «Відділення Промінвестбанку» в м. Запоріжжя кредитних грошей у сумі 15 000 доларів США, визначена бухгалтерською проводкою Дебет НОМЕР_2 «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам», а у наступному абзаці висновку зазначено: «видача ОСОБА_1 готівкової іноземної валюти по кредитному договору № 47/3-133 к/о від 19 вересня 2007 року, з рахунку НОМЕР_2, а не з поточного рахунку позичальника НОМЕР_1, не відповідає вимогам нормативно-правових актів Національного банку України» (том 2 а. с. 98).

Отже, судовий експерт не заперечує факт видачі грошових коштів, а його доводи зводяться про порушення нормативно-правових актів Національного банку України в частині їх видачі з рахунку НОМЕР_2

З огляду на зазначене, апеляційний суд надав правильну оцінку висновку судово-економічної експертизи від 28 грудня 2016 року № 169/170-16, оскільки матеріали цивільної справи не містять доказів спростування наданого ПАТ «Альфа-Банк» розрахунку заборгованості, позивач по справі іншого розрахунку не надавав.

Доводи заявника з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 березня 2018 року у справі № 212/1106/16-ц, провадження № 61-5035св18 та від 28 лютого 2018 року у справі № 725/6810/14-ц, провадження № 61-1469св18 колегією суддів відхиляються, оскільки обставини наведених справ не є аналогічними цій справі.

Доводи заявника про розгляд справи апеляційним судом без повідомлення ОСОБА_2 не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_2 не оскаржує судового рішення, а відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України вказана обставина є підставою для повного або часткового скасування рішень і передачі справи на новий розгляд або для продовження розгляду за умови, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Отже, вирішуючи зустрічний ПАТ «Альфа-Банк» суд апеляційної інстанції з дотримання вимог статей 263-265 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку усім наявним у справі доказам, вірно встановив правовідносини, що склалися, та закон, який їх регулює, й правильно задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 травня 2018 року, у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець