Справа № 161/8701/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/1225/19 Категорія: 76 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він працював у ПАТ «Електротермометрія» з 2001 по 2018 рік, проте з грудня 2017 року по травень 2018 року, тобто до дня його звільнення, підприємство не виплачувало йому заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 16922,00 грн.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2019 року, яке набрало законної сили 5 березня 2019 року, було стягнуто з відповідача в користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 16 922,71 грн за період з грудня 2017 року по 04 травня 2018 року.

Фактично вказана заборгованість із заробітної плати була виплачена позивачу 27 березня 2019 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 05 травня 2018 року по 26 березня 2019 року у розмірі 44 026,89 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року дане рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову апеляційного суду від 15 серпня 2019 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив встановлений законом трьохмісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував із Публічним акціонерним товариством «Електротермометрія» в трудових відносинах з 26 березня 2001 року та був звільнений з роботи за згодою сторін 04 травня 2018 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 3).

Із копії довідки про доходи ОСОБА_1 від 13 листопада 2018 року №2/7/1-19 вбачається, що заборгованість підприємства перед позивачем за період з грудня 2017 року по травень 2018 року становила 16 922,06 грн (а.с.4).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2019 року вказану заборгованість по заробітній платі у розмірі 16922,06 грн за період з грудня 2017 року по 04 травня 2018 року стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» в користь ОСОБА_1 Рішення в частині виплати заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.5).

Судом встановлено, що вказане рішення суду фактично було виконано відповідачем 27 березня 2019 року.

Отже, за період з 05 травня 2018 року і по 26 березня 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 підприємством продовжувала не виплачуватися, а тому фактично утворилася затримка виплати заробітної плати за вказаний період.

Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України "Про оплату праці" та Кодекс законів про працю України.

Конституція України гарантує право кожному громадянину на звернення до суду за вирішенням порушених прав.

Таким чином, у разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов`язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, помилково прийшов до висновку, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум , фактично з ним розрахувався.

Із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 звернувся в суд 24 травня 2019 року, тобто у тримісячний строк з дня фактичного розрахунку із ним роботодавцем, який відбувся 27 березня 2019 року.

Як роз`яснив Верховний Суд України в абз. 1 п. 20 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №622/1626/17 від 03 квітня 2019 року.

Отже, за положеннями статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати належних працівникові сум при звільненні з роботи, при відсутності спору про їх розмір, на роботодавця покладається відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, якщо він не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Враховуючи те, що позивачу на час його звільнення з роботи 04 травня 2018 року не була виплачена заборгованість по заробітній платі, а фактично розрахунок був проведений лише 27 березня 2019 року, то його позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період після ухвалення рішення і до дня фактичного розрахунку, тобто з 05 травня 2018 року і по 26 березня 2019 року, є обґрунтованими.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абз.3 пункту 2 Порядку №100, середньоденний заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньоденної заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

При проведенні розрахунку належної до стягнення суми середнього заробітку за вказаний період у розмірі 44 026 грн позивач брав до уваги встановлений судовим рішенням розмір середньоденного заробітку - 197,43 грн, що було підтверджено відповідною довідкою підприємства та не оспорювалося сторонами.

Оскільки з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, не були виплачені, зважаючи на відсутність спору щодо розміру сум, які відповідач мав виплатити позивачу у день звільнення, що підтверджується рішенням суду від 23.01.2019 року, суд задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача в користь ОСОБА_1 44 026, 89 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 9).

Суми до стягнення суд розраховує за період з 05 травня 2018 року (наступний день після звільнення) по 26 березня 2019 року включно (що передує дню виплати заборгованих сум), з розрахунку 197, 43 грн (середньоденний заробіток ОСОБА_1 ) х 223 (робочі дні за вищевказаний період) в сумі (197,43 х 223) = 44 026,89 грн., який підлягає стягненню в його користь.

Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду викладених в постановах від 30.05.2018 року у справі № 461/6803/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 212/539/17-ц, від 17 грудня 2018 року у справі № 697/731/16-ц.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те що, заробітна плата позивачу не виплачувалась не з вини відповідача, а з підстав накладення виконавчою службою арештів на рахунки, зокрема і на зарплатні.

Відповідачем не було надано доказів того, що підприємством вживались залежні від нього заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобов`язання по відношенню до позивача щодо оплати за виконану роботу.

Відсутність коштів у роботодавця у зв`язку з накладенням органами ДВС арештів не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Дані обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем обов`язків щодо забезпечення прав працівника на оплату виконаної ним роботи, оскільки роботодавець зобов`язаний так організувати свою роботу, щоб були дотримані законні права та інтереси працівників.

Разом з тим, із застосуванням норм трудового законодавства у поєднанні в порядку аналогії права із нормами цивільного законодавства, вбачається, що під час компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, враховуючи ст.617 та ст. 263 ЦК України, слід дійти висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, лише якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, тобто надзвичайної або невідворотної за даних умов зовнішньої події, що повністю звільняє особу від відповідальності, та за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути.

Таким чином, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження вказаних підстав для звільнення його від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати, то незалежно від наявності коштів, ПАТ "Електротермомертія" зобов`язане виплатити позивачу ОСОБА_1 заявлену ним суму позову за затримку розрахунку.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог у сумі 44 026,89 грн, слід вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання позовної заяви позивач судовий збір не сплачував, покликаючись на те, що він звільнений від сплати судового збору пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" як позивач у справі про стягнення заробітної плати.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 12-301гс18 від 30 січня 2019 року.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

слід сплатити суму судового збору у розмірі

Згідно з п.п 1 пункту 1 частини другої, частини першої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року, в якому позивач звернувся до суду, встановлено у розмірі 1 921 грн.

Згідно з п.п 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Тобто, зі змісту заявлених ОСОБА_1 позовних вимог підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. (44026,89 грн. х 1%, але не менше 1921 грн. х 0,4), а в суді апеляційної інстанції 1152,60 грн (768,40 грн х 150% ).

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, та ураховуючи, що при зверненні до суду з позовом та з апеляційною скаргою позивач не сплачував судового збору, з відповідача належить стягненню судовий збір в дохід державі у розмірі 1921 грн.

Відповідно до положень частини І статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не застосував Закон, який підлягав застосуванню, рішення суду належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 05 травня 2018 року по 26 березня 2019 року в розмірі 44 026,89 (сорок чотири тисячі двадцять шість) грн 89 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» на користь держави судовий збір в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді