КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

Справа № 22-684 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Петришин Н.М.
Унікальний №361/1309/17 Доповідач Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2017 року у справі за позовом Військової прокуратури Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ, факультету №2 підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,

ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2017 року Військовий прокурор Дарницького гарнізону звернулась до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ, факультету № 2 підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.

В позові просила стягнути з відповідача на користь факультету № 2 - підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ витрати за утримання у вищому навчальному закладі в сумі 44 125,75 грн., а також судовий збір в розмірі 1 600,00 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що у період з 01 вересня 2012 року по 28 лютого 2014 року ОСОБА_1 навчався на факультеті внутрішніх військ Навчально-наукового інституту підготовки кадрів громадської безпеки та психологічної служби Національної академії внутрішніх справ.

Під час навчання на факультеті відповідач знаходився на державному забезпеченні.

Між відповідачем та Міністерством внутрішніх справ в особі Командувача внутрішніх військ МВС України був укладений контракт про проходження громадянами військової служби відповідно до ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», пп. 8-15 «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України».

Контракт набрав чинності з 13 серпня 2012 року.

Відповідно до умов контракту відповідач добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу за контрактом у Міністерстві внутрішніх справ України протягом строку його дії згідно вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом, сумлінно виконувати вимоги статутів, накази командирів та начальників. Строк дії контракту 4 роки.

24 січня 2014 року відповідачем було подано рапорт про небажання продовжувати навчання у вищому навчальному закладі, на підставі якого його було відраховано з числа курсантів.

Витрати Факультету внутрішніх військ, пов`язані з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі, становлять 44 125,75 грн.

Відповідач не виконав свої зобов`язання за контрактом та не закінчив навчання у вищому навчальному закладі, а тому повинен повернути факультету витрати на його утримання.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2017 року позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 23 березня 2018 року звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 28 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, необ`єктивну оцінку доказів, порушення норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції було відкрито провадження по справі за позовом який не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, в редакції чинній на момент подання.
В порушення вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» позовна заява не містить обґрунтування підстав для представництва інтересів факультету №2 підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ, прокурором в суді.

Не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстав звернення до суду від імені суб?єкта владних повноважень, до компетенції якого відповідні повноваження, а також не надано доказів існування обставин, які б зумовлювали необхідність представництва прокурором інтересів суб?єкта владних повноважень, у відповідності з положеннями ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Апелянт наполягав, що аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду в справі №822/1169/17 від 19 липня 2018 року та підлягають застосуванню до даних правовідносин.

В позовній заяві не визначено правового статусу сторін, які залучені до участі у справі та самі матеріали справи не містять підтвердження повноважень особи, яка її підписала на представлення інтересів прокурором саме в цивільних справах.

Додані до позовної заяви документа та сам текст позовної заяви не містять жодного посилання на порядок та підстави отримання прокурором документів, які подавались самим факультетом №2 підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ у 2016 році під час звернення до суду з аналогічним позовом.

Судом першої інстанції було неправильно застосовано положення Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» та постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов?язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах».

Відшкодування витрат на утримання у вищих навчальних закладах здійснюється лише на користь центральних органів виконавчої влади, яким факультет №2 підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ, не являється.

Під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що апелянт вже тривалий час не проживає за місцем реєстрації та надані на підтвердження цих обставин документи були залишені поза увагою суду.

Апелянт наполягав, що був змушений у 2014 році через скрутні сімейні обставини перевестися на заочне відділення Національної академії Внутрішніх справ та продовжити навчання за спеціальністю правознавство, поєднуючи його зі службою в Національній гвардії України за контрактом.

12 листопада 2018 року заступник військового прокурора Дарницького гарнізону старший лейтенант юстиції Павлюк М. подав відзив на апеляційну скаргу, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутніх сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2012 року між Міністерством внутрішніх справ України в особі Командувача внутрішніх військ МВС України та ОСОБА_1 було підписано Контракт про проходження громадянами військової служби (далі - Контракт) відповідно до ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», пп. 8-15 «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України».

Контракт набрав чинності з 13.08.2012 року (а.с. 6).

Відповідно до умов відповідач зобов`язувався проходити військову службу за контрактом у Міністерстві внутрішніх справ України протягом строку дії цього Контракту згідно вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом, сумлінно виконувати вимоги статутів, накази командирів та начальників.

Згідно п. 5 Контракту строк його дії складав 4 (чотири) роки.

Згідно з витягом з наказу начальника факультету № 2 - підготовки фахівців для Національної гвардії України навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ за № 177, від 03.09.2012 року, курсанта ОСОБА_1 було зараховано до першого курсу денної форми навчання для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра за державним замовленням за напрямком підготовки «Правознавство» з 01 вересня 2012 року (а.с. 8).

24 січня 2014 року відповідач подав рапорт про відрахування його із факультету через небажання продовжувати навчання (а.с. 17).

Відповідно до витягу із наказу № 43 від 28 лютого 2014 року, відповідача було відраховано з числа курсантів факультету та відряджено для подальшого проходження служби у розпорядження начальника управління Північного територіального командування внутрішніх військ МВС України у відповідності до п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Із наданих позивачем розрахунків розмір витрат пов`язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі, складає 44 125 (сорок чотири тисячі сто двадцять п`ять) грн. 72 коп.

У матеріалах справи міститься копія рапорту відповідача, в якому останній зазначив, що про відшкодування витрат він повідомлений та зобов`язався відшкодувати витрати у повному обсязі.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що такі витрати сплачені відповідачем у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов`язання за Контрактом належним чином.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам даної процесуальної норми.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів встановила, що з 01.09.2012 р. по 28.02.2014 р. ОСОБА_1 навчався на факультеті внутрішніх військ Навчально-наукового інституту підготовки кадрів громадської безпеки та психологічної служби Національної академії внутрішніх справ.
Під час навчання на факультеті відповідач знаходився на державному забезпеченні. Між відповідачем та Міністерством внутрішніх справ в особі Командувача внутрішніх військ МВС України укладений контракт про проходження громадянами військової служби відповідно до ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», п.п. 8-15 «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України». Контракт набрав чинності з 13.08.2012 року.

Згідно п. 5 цього Контракту строк його дії складав 4 (чотири) роки.

24.01.2014 року, відповідачем надано рапорт ректорові Національної академії внутрішніх справ.

На підставі вказаного вище рапорту відповідача було відраховано з числа курсантів, та рекомендовано відбути для проходження військової служби за контрактом до в/ч НОМЕР_1 Північного територіального командування внутрішніх військ.

03.09.2014 р. відповідач поновився на навчанні як курсант другого курсу та уклав з НАВС України контракт на підготовку фахівця кваліфікаційно-освітнього рівня "бакалавр" за напрямом підготовки "Правознавство", що підтверджується Дипломом ОСОБА_1 про закінчення у 2018 р. НАВС та здобув кваліфікацію : ступінь вищої освіти бакалавр напрям підготовки "Правознавство". (Том 2 а.с. 23-27)

Згідно з п. 9 Постанови КМУ від 12 липня 2006 р. N 964 Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, у разі поновлення особи, що відрахована з вищого навчального закладу або звільнена з військової служби, на посаді курсанта, особи офіцерського складу стягнення суми витрат припиняється.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції проігнорував обставину поновлення відповідача на навчанні та укладення ним нового контракту з НАВС, а також фактичне продовження позивачем служби за контрактом в рядах МВС, що підтверджується військовим квитком (Том 2 а.с.18-22).

Крім того застосовуючи п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року № 964 «Про порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах», суд першої інстанції проігнорував п. 9, який звільняє відповідача від обов`язку відшкодовувати проведені витрати на його навчання з підстав зазначених позивачем.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не були з`ясовані усі обставини по справі що мають суттєве значення, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України входить до системи Міністерства внутрішніх справ України, як органу державної виконавчої влади і відповідно до ст. 7 вказаного Закону складаються із з`єднань, військових частин і підрозділів.

Фінансування Національної гвардії України відповідно до ст. 12 вказаного Закону здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

За положеннями ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, як це передбачається нормою ст. 526 ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, як передбачається п. 4 ст. 611 ЦК України, відшкодування збитків.

Однак таких порушень з боку відповідача колегія суддів, під час судового розгляду, не встановила.

Колегія суддів врахувала доводи представника відповідача, та вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою.

З урахуванням задоволення вимог апеляційної скарги колегія суддів не бачить необхідності в оцінці усіх доводів апелянта.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 лютого 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

В.М. Ратнікова