ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1121/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 304000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Фльорків О.В., представника відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Кустової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в м. Тернополі цивільну справу №607/18169/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фльорків Олександр Володимирович на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2019 року, постановленої суддею Черніцькою І.М.,повний текст ухвали складено 04 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання порушеними її прав як споживача фінансової послуги та стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь завдану шкоду у розмірі 96750грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що 5 лютого 2015 року між нею та ПАТ «КБ «Стандарт» укладено договір банківського рахунку фізичної особи №1, за умовами якого банк відкрив на її ім`я поточний рахунок та зобов`язався здійснювати за її дорученням операції за рахунком. 05 лютого 2015 року на вказаний рахунок поступили кошти у сумі 96750грн. Зазначала, що на підставі постанови правління Національного банку України від 19.02.20015 року за №116 «Про віднесення ПАТ КБ «Стандарт» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 19 лютого 2015 року за №38 «Про запровадження тимчасової адміністрації у банку», відповідно до якого запроваджено з 20 лютого 2015 року тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду. Відповідно до постанови правління НБУ від 18 червня 2015 року за №385 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ Стандарт» виконавчою дирекцією Фонд прийнято рішення від 19 червня 2015 року за №120 «Про початок процедури ліквідації банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації банку. На момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації на рахунку позивача в банку знаходились грошові кошти у розмірі 96750грн.

Позивач вказувала, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2015 року, яку змінено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року, зобов`язано уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами у банку за рахунок коштів Фонду. Однак, по даний час рішення судів не виконані та позивачу не відшкодовано гарантовану суму відшкодування за вкладом.

У зв`язку із наведеним просила суд визнати порушеними права ОСОБА_1 , як споживача фінансової послуги та стягнути з відповідача завдану майнову шкоду у розмірі 96750грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2019 року клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі задоволено.

Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування коштів на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК.

Роз`яснено позивачу право на звернення до суду із вказаними позовними вимогами в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фльорків О.В. поступила апеляційна скарга, в якій сторона позивача просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зокрема скаржник вказує, що позивачем заявлено позовні вимоги про визнання порушеним прав позивача, як споживача фінансової послуги, та стягнення з відповідача завданої позивачеві майнової шкоди та позивачем обґрунтовано такі позовні вимоги обставинами, які завдали позивачу майнової шкоди, внаслідок невиплати відповідачем, як суб`єктом відповідальним за забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та відшкодування кожному вкладнику банку гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, право Позивача на отримання якого підтверджено та встановлено судовими рішеннями у адміністративній справі № 819/2446/15, котрі набрали законної сили .

Скаржник зазначає, що предмет спору у даній справі не стосується права позивача відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, гарантованій Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та відповідно, включає позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «СТАНДАРТ» за рахунок Фонду, та публічно-правовий спір стосовно такого права позивача уже розглянуто та вирішено саме в порядку адміністративного судочинства у справі № 819/2446/15, та за наслідками розгляду судами адміністративної юрисдикції даної адміністративної справи № 819/2446/15, в яких ухвалено остаточні судові рішення, які набрали законної сили.

На апеляційну скаргу поступив відзив від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб , в якому сторона відповідача просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник відповідача зазначає, що у справі вбачаються підстави для закриття провадження, оскільки мотивом для звернення до суду позивача із даним позовом стало, протиправна невиплата позивачам Фондом гарантованої суми відшкодування за вкладом. Вказує , що позивач визначив відповідачем Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, проте справи у яких Фонд гарантування є відповідачем підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Також вказує, що Фонд гарантування в даному випадку не виступає у вказаному спорі як сторона цивільно-правового спору, оскільки відповідно до норм спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснює владні повноваження у сфері гарантування вкладів фізичним особам, зокрема, вчиняє дії та приймає рішення в межах своїх повноважень визначених чинним законодавством, а тому оскільки позивач просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не виплачені, на його думку, кошти, які гарантуються Фондом гарантування, а також з огляду на приписи чинного законодавства та судову практику, на думку відповідача провадження в даній справі судом першої інстанції закрито правомірно.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Фльорків О.В. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Кустова Т.В. у судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених у суді першої інстанції вимог, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Закриваючи провадження у справ з підстав порушення юрисдикції за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання порушеними її прав як споживача фінансової послуги та відшкодування майнової шкоди протиправними діями уповноваженої особи Фонду у невиплаті гарантованої суми за вкладом, суд першої інстанції виходив з того, що Фонд є суб`єктом владних повноважень і на нього покладено здійснення владних управлінських функцій у сфері гарантування вкладів фізичних осіб,та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснення нормативного регулювання, тобто Фонд наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України , дані відносини мають публічно-правовий характер оскільки позивач претендує на отримання гарантованою державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, а вважав, що тому спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону на ґрунтуються на матеріалах справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних,господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.3; ст.12,ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Судом встановлено, що 5 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Стандарт» укладено договір банківського рахунку фізичної особи №1, за умовами якого банк відкрив на її ім`я поточний рахунок та зобов`язався здійснювати за її дорученням операції за рахунком. 05 лютого 2015 року на вказаний рахунок надійшли кошти у сумі 96750грн.

На підставі постанови правління Національного банку України від 19.02.20015 року за №116 «Про віднесення ПАТ КБ «Стандарт» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 19 лютого 2015 року за №38 «Про запровадження тимчасової адміністрації у банку», згідно з яким запроваджено з 20 лютого 2015 року тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Відповідно до постанови правління НБУ від 18 червня 2015 року за №385 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ Стандарт» виконавчою дирекцією Фонд прийнято рішення від 19 червня 2015 року за №120 «Про початок процедури ліквідації банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації банку. На момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації на рахунку

позивача в банку знаходились грошові кошти у розмірі 96750грн.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не була включена до списків осіб які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вона звернулася в суд за захистом порушеного права.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2015 року, яку змінено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року та залишено без змін постановою Верховного Суду від 16 квітня 2019 року зобов`язано уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами у банку за рахунок коштів Фонду.

У зв`язку з невиконанням судових рішень, несвоєчасним неподанням Фондом додаткової інформації про ОСОБА_1 , яка має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, позивачка просила стягнути завдану майнову шкоду в сумі 96 750 грн, сума яка була внесена на депозитний рахунок Банку.

Таким чином, спірні правовідносини у цій справі врегульовано Законом № 4452-VI, яким установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (стаття 1 Закону № 4452-VI).

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 цього Закону, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 Закону № 4452-VI у межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною другою статті 26 Закону № 4452-VI передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Пунктом 16 статті 2 Закону № 4452-VI визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Частиною другою статті 46 Закону № 4452-VI встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення ним банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду. Фонд також оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України» (частина третя статті 27 Закону № 4452-VI).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 000 рахунків, не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

З огляду на вказані приписи Закону № 4452-VI правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 цього Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна), тому у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти, тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Аналогічну правову позицію з цього питання висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18; від 18 вересня 2019 року у справі за №194/1149/17; від 13 вересня 2019 року у справі за № 554/22/18та інших.

Зважаючи на викладене, судова палата погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір стосовно стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб матеріальної шкоди у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням гарантованої суми коштів депозитного вкладу є фактично похідними від вимог, що випливають із судових рішень про зобов`язання уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осібна ліквідацію ПАТ "КБ" СТАНДРТ" надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо вкладника банку ОСОБА_1 . Такі вимоги є публічно-правовим, належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведені в апеляційній інстанції скарзі доводи щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року за №826/12003/16; від 07 листопада 2018 року за №757/56680/16-ц ; від 05 грудня 2018 року у справі за № 214-82/17 стосуються невиконанням відповідачем цивільно-правової угоди, невиплаченої суми коштів в повному обсязі, без урахування процентів, інфляційних втрат, 3% річних і компенсації, які виникли із цивільних відносин на підставі рішення суду, в деяких випадках немотивовані, таким чином предмети спору у цих справах є різними, і за аналогією не відповідають тим правовідносинам, що розглядаються у даних правовідносинах.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції грунтуються на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суд першої інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги аналогічні з доводами викладеним в заяві, які судом першої інстанції спростовані здобутими доказами та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких

вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною першою статті 374, статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фльорків Олександр Володимирович - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 17 грудня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.