Дата документу 10.12.2019 Справа № 314/6874/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №314/6874/16

Провадження №22-ц/807/2965/19

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 червня 2019 року в складі судді Кофанова А.В. справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним, який в подальшому уточнювала та обґрунтовувала тим, що 30 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є відповідач, та позивачкою було укладено кредитний договір №ZPVLGA000000088 про надання непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 44 000 доларів США.

Проте, відповідач при укладенні договору не надав позивачці повну інформацію про умови та інші обставини, які стосуються договору, відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативних актів Національного банку України. Зокрема, при укладенні договору банк: не роз`яснив позивачці про можливе збільшення вартості іноземної валюти, що призвело до виникнення значного фінансового навантаження; не виконав вимог закону щодо включення у договір детального розпису загальної вартості кредиту, що призвело до фактичного збільшення суми кредитної лінії порівняно з тою, що передбачена у договорі; не надав позичальнику графіку платежів за кредитом; не надав розрахунку реальної процентної ставки за користування кредитом, кредитний договір не містить визначення змісту та обґрунтування таких супутніх послуг, як надання фінансового інструменту тощо. У зв`язку з цим зміст кредитного договору містить істотні суперечності, а його умови є несправедливими, чим позивачку було введено в оману.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № ZPVLGА00000088 від 30 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, стягнути з позивача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що кредитний договір є правомірним, повною мірою відповідає законодавству України, сторони на підставі вільного волевиявлення, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, досягли згоди з усіх істотних умов договору, уклали договір у письмовій формі. Окрім того, позивач пропустив строк позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Встановлено судом, що 30 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ZPVLGА00000088, за умовами якого банк зобов`язався видати, а в подальшому видав позичальниці кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 30 липня 2007 року по 28 липня 2017 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 44 000 доларів США на наступні цілі: ремонт житлової квартири в розмірі 40 000 доларів США, а також у розмірі 4 000 доларів США на сплату страхових платежів, у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 (в разі непред`явлення позичальником документів, які підтверджують сплату ним чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, банком щорічно здійснюється перерахування страхових платежів за рахунок вищевказаних кредитних коштів), зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 600 доларів та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту (у момент надання кредиту/щомісяця в період сплати), відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 635,39 доларів для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

При цьому, право банку на збільшення в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом передбачено умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення (пункт 2.3.1).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦПК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Апеляційним судом були витребувані та досліджені копії матеріалів кредитної справи, з яких вбачається, що 27липня 2007 року ОСОБА_1 подала до банку власноруч заповнену та підписану анкету-заяву про видачу їй кредиту в сумі 44000 дол. США, де особисто нею у рядках «ставка по кредиту» та «строк користування кредитом, місяців» проставлено "0,92 % +0,20 %" та "120" та визначена валюта кредиту «долари» ( т.2 а.с.3)

Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, позивачка на момент укладання договору не заявляла зауважень чи заперечень щодо умов договору, та в подальшому тривалий період часу його виконувала, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 також посилалася на норми ст. 230 ЦК України та зазначала, що в момент підписання кредитного договору була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", ОСОБА_1 з урахуванням принципу змагальності сторін зобов`язана була довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину позивачка не надала.

Отже, колегія суддів вважає, що при укладенні кредитного договору сторони досягли домовленості з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі, позичальниця на момент укладення договору не заявляла заперечень щодо його умов та у подальшому виконувала його.

Посилання позивачки на те, що оспорюваний кредитний договір має бути визнаний недійсним в цілому є безпідставними, оскільки у результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визнала характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору позичальниця отримала кошти та тривалий час виконувала умови кредитного договору в частині повернення кредитних коштів, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 17.03.2016 року (т.1 а.с.16-24).

Факт отримання кредиту у доларах США підтверджується, крім вищевказаного, підписаною ОСОБА_1 анкетою-заявою про надання кредиту від 27.07.2007 року (т.2 а.с.3), що також свідчить про те, що вона була ознайомлена з валютою кредиту, його розміром, відсотковою ставкою та графіком виконання зобов`язання.

Крім цього, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, які підписані 27.07.2007 року ОСОБА_1 , в яких міститься повна інформація стосовно умов кредитування (т.2 а.с.6)

Тому доводи позовної заяви про порушення банком вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1, 2.4, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а саме ненадання споживачу у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка встановлена ст. ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивачки, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману, в тому числі використання банком нечесної підприємницької практики.

Стосовно доводів позивачки, що при укладенні договору її не повідомили про можливі настання валютних ризиків колегія суддів зазначає наступне.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки це стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позичальниця свідомо уклала кредитний договір саме у доларах США. Тривалий час виплачувала борг за кредитним договором, погашення кредиту позивачка також здійснювала у доларах США, що підтверджує її цілковиту обізнаність щодо валюти кредиту і обов`язку погашати кредит та сплачувати проценти відповідно до умов договору, чим визнавала його дію та правомірність.

Позичальниця, згідно з частиною другою статті 1056 ЦК України мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до частини 6 статті 14 Закону України "Про захист прав споживачів" у позичальниці існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом вона не скористалася.

У даному випадку на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні.

Щодо правових підстав для нарахування комісії за кредитним договором.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" частину четверту статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" доповнено новим абзацом: "Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною".

Отже, у банку припинилося право на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у наведеній редакції.

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору)до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22 та 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року в справі № 61-16384св18 та від 27 лютого 2019 року в справі № 201/4087/17.

Отже, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 600 доларів у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору) та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (пункти 7.1 кредитного договору) призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишилися положення статті 217 ЦК України, відповідно до яких недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Так, суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, що вбачається із наданої банком копії кредитної справи (т.2 а.с.6), у зв`язку з чим не можна визнати кредитний договір недійсним у цілому.

Колегія суддів вважає, що позивачкою не пропущено строк звернення до суду з даним позовом , оскільки про порушення свого права вона дізналась в грудні 2014 року. Дані обставини не спростовано відповідачем.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню згідно з п. п. 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог та визнання недійсним п. 7.1 кредитного договору №ZPVLGA000000088 від 30 липня 2007 року в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 600 доларів та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту, (у момент надання кредиту/щомісяця в період сплати)

та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 червня 2019 року в цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсними п. 7.1 кредитного договору №ZPVLGA000000088 від 30 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 600 доларів та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту, (у момент надання кредиту/щомісяця в період сплати) та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: Г.С. Подліянова

І.В. Кочеткова