ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6693/19 Справа № 212/4454/17 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів : Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 17 квітня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ПАТ «КБ «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 18 563,27 грн., з яких 8 756,27 грн. - безпідставно списані кошти, 9 807,01 грн. - пеня за допущене банком порушення.

В обґрунтування позову зазначив, що у ним в ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк» ) відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та отримано відповідну картку. Користуючись карткою він помітив, що з його рахунку без його участі та відома списуються кошти. З метою роз`яснення ситуації, він звернувся до відповідача, на що відповідач надав йому довідку від 23.06.2017 року, відповідно до якої 21.06.2017 року з його карти здійснено автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості в розмірі 1551,12 грн.; 22.06.2017 року з його картки здійснено автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості в розмірі 7205,14 грн. У зв`язку із чим вважає, що відповідач неправомірно позбавив його засобів для існування і тим самим порушив його законні права, як споживача.

06 лютого 2018 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 63 920,70 грн., з яких 8756,27 грн. - безпідставно списані кошти, 55 164,44 грн. - пеня за допущене відповідачем порушення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів, відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухваленим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повне задоволення його збільшених позовних вимог.

Скаржник вважає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач тільки підтвердив допущені ним порушення та не спростував належними та допустимими доказами незаконність своїх дій по списанню з його карткового рахунку 8 756,26 грн. Вказує, що позивач в порушення вимог ст..83 ЦПК України надав суду докази поза строками визначеними судом, без надання поважних причин своєчасного неподання доказів, подав докази без попереднього направлення належним чином завірених копій позивачу, у зв`язку з чим, суд не повинен був досліджувати та використовувати ці докази. Позивач вважає, що відповідачем не надано жодних належних доказів на підтвердження наявності у нього будь-якої заборгованості перед банком. Вказує, що відповідач здійснив не договірне та безпідставне списання коштів, що дає йому право на стягнення суми заборгованості та пені за допущене банком порушення. Наголошує на тому, що суд не проаналізував договір № б/н від 15.07.2008 та яке відношення до нього має позивач. Вказує, що у розрахунку банку відсутня інформація про автоматичне списання його коштів 21 та 22 червня 2017 року в рахунок погашення простроченої заборгованості на загальну суму 8 756,26 грн., тому вважає, що списані з нього кошти не мають ніякого зв`язку з вказаним договором та незрозумілим розрахунком відповідача. На думку скаржника судом порушено положення чинного законодавства України, які регулюють питання законного договірного списання, у зв`язку із чим, рішення є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що анкету заяву і витяги з Умов і правил були надані суду першої інстанції 09.11.2017, на виконання ухвали суду від 16.08.2018 відповідачем долучалися виписки з картрахунків, відповідно до яких позивач має борги перед банком і банк в договірному порядку списує кошти з інших рахунків клієнта для погашення боргів. Зазначає, що борг у позивача з`явився після отримання товару на виплату за рахунок кредиту Приватбанку в 2004 році. Позивач товар отримав, гроші не повернув. Банк стягнув борг в позасудовому порядку, оскільки відповідно до п.1.1.3.2.12 Умов, банк має право на договірне списання боргу. Наявність боргу позивача перед банком підтверджується випискою по картрахунку 67….18.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав, представника відповідача ОСОБА_3 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.05.2017 року між Банком і ОСОБА_1 укладено анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Відповідно до виписки з карткового рахунку НОМЕР_1 і додатковими картковими рахунками договору від 23.06.2017 за період з 01.05.2017-23.06.2017 року відбулось автоматичне списання коштів позивача 22.06.2017 року в розмірі 7205,14 грн., 21.06.2017 р. - 1551,12 грн. в рахунок погашення простроченої заборгованості.

Відповідно до наданого відповідачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 15.07.2008 року, вбачається, що позивач має заборгованість станом на 26.09.2018 року, за наданим кредитом в розмірі 1070,18 грн., загальний залишок за відсотками 2295,86 грн. та всього 3366,04 грн.

З виписки з карткового рахунку від 23.06.2017 року вбачається, що платіжна картка 946511 використовувалась позивачем для отримання заробітної плати та інших фінансових операцій.

Зі змісту виписки з карткового рахунку 946511 наданої відповідачем від 03.10.2018 судом встановлено, що у різні дати, в період з 23.07.2004 року по 22.06.2017 року банком були здійснені операції: автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по картці 51**11 на загальну суму 8756, 26грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормами статей: 626, 629, 1066, 1068, 1071, 1073 ЦК України, й виходив з того, що відповідно до умов кредитного договору та законів, наведених у рішенні, АТ «Приватбанк» правомірно списав з рахунку позивача грошові кошти без отримання його розпорядження або згоди.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та частково погоджується із доводами позивача ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку висзначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставне списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції

від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема:

- умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання;

- номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання;

- назву отримувача;

- номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника;

- перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без його розпорядження та згоди) списало грошові кошти в розмірі 8 756,26 грн з належного йому банківського рахунку.

У анкеті-заяві позивача відсутні умови про те, що ОСОБА_1 доручає банку проводити договірне списання з усіх своїх відкритих в Банку рахунків на погашення кредитної заборгованості (а.с.18).

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на п.1.1.3.2.12 Умов, яким встановлено право банку на договірне списання боргу, як невід`ємну частину, укладеного між сторонами договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочину містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.

Суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (2004 рік ) до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (у червні 2017 року), звернення до суду із вказаним позовом (у лютому 2017 року), тобто відповідач міг додати до своїх заперечень проти позову ОСОБА_1 витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві ОСОБА_1 умов щодо прав Банку, в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного між сторонами договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, не визнаються позивачем та не містять його підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладених між сторонами, шляхом підписання анкети-заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені анкетою-заявою.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Конституційний Суд України у Рішенні по справі №1-12/2013 від 11 липня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позивачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 626, 629, 1066, 1071 ЦК України, статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

З урахуванням зазначеного колегія суддів дійшла висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку Ваколюка в розмірі 8 756,26 грн, що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити проценти та відшкодувати збитки, якщо інше не встановлено законом.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів в сумі 8 756,26 грн підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені за користування безпідставно списаними грошовими коштами то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1073 ЦК України передбачена сплата процентів за безпідставне списання банком грошових коштів з рахунку клієнта.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому закономсудовому порядку.

При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний відповідно до вимог статті 1073 ЦК України та підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» сплатити позивачу проценти за користування його грошовими коштами, однак позивач таких вимог не заявляв, заявивши вимоги про стягнення пені.

Колегія суддів вважає, що розмір пені заявлений позивачем є недоведеним з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розмір такої пені визначається у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відомості про процентну ставку, встановлену АТ КБ «ПриватБанк» по короткострокових кредитах позивачем суду не надані.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8756,26 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: