Номер провадження: 22-ц/813/5314/19
Номер справи місцевого суду: 518/36/13- ц
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Грішиної Валентини Олександрівни на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи це тим, що 06.07.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким надано позичальнику кредитні кошти у суму 195500,00 гривень терміном на 5 років під 17,0 % річних зі строком остаточного погашення 06.07.2012 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем, 06.07.2007 року було укладено договір застави транспортного засобу та договір поруки, поручителем за яким виступила ОСОБА_2 . У зв`язку з порушенням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк звертався до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості та заочним рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 07.07.2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №1341 від 06.07.2007 року у розмірі 254 113,78 грн., стягнуто судові витрати та звернуто стягнення на заставлене майно. Оскільки договір розірвано не було, а ухвалення рішення про стягнення заборгованості з зверненням стягнення на предмет застави, яке фактично не виконано, не є підставою для припинення нарахування відсотків та пені за кредитом, який не повернуто кредитору, в останнього є право на нарахування процентів, неустойки, а також інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Надалі, представником позивача було збільшено розмір позовних вимог двічі, та в останній заяві про збільшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача станом на 17.07.2015 року заборгованість за кредитом у розмірі 443171,33 грн., яка складається з наступного: прострочені відсотки за користування кредитом - 172259,14 грн.; пені за прострочений основний борг за кредитом - 73087,12 грн.; суми інфляційних витрат за прострочення сум по кредиту - 53467,97 грн.; суми інфляційних витрат за несвоєчасну сплату відсотків - 40850,46 грн.; 3% річних від простроченої заборгованості по кредиту - 16608,64 грн., та понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 19 березня 2019 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по кредитному договору №1341 від 06.07.2007 року у розмірі 70076,55 грн., яка складається з наступного:

-суми інфляційних витрат за прострочення сум по кредиту - 53467,97 грн.,

-3% річних від простроченої заборгованості по кредиту - 16608,64 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати у розмірі 593,12 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Грішина Валентина Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 березня 2019 року в частині стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних скасувати та закрити провадження в цій справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Тобто, судове рішення оскаржено в частині задоволених вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних від простроченої заборгованості по кредиту, стягнутої рішенням суду, яке набрало чинності і фактично не було виконано і переглядається в апеляційному порядку лише в цій оскарженій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не відповідає.

Задовольняючи позов частково та стягуючи в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по кредитному договору №1341 від 06.07.2007 року у розмірі 70076,55 грн., яка складається з суми інфляційних витрат за прострочення сум по кредиту - 53467,97 грн. та 3% річних від простроченої заборгованості по кредиту - 16608,64 грн., суд першої інстанції виходив з того, що:

-наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу;

-заявлені до стягнення інфляційні втрати у розмірі 53467,91 грн. та 3 % річних у розмірі 16 608,64 грн. нараховані на суму заборгованості за кредитом у розмірі 184 372,12 грн., яка стягнута рішенням суду, яке вступило в законну силу і фактично не було виконано боржниками;

-заявлені до стягнення 3% річних у розмірі 16 608,64 грн. складаються з нарахованих 3% річних на суму заборгованості за кредитом у розмірі 184 372,12 грн., яка виходячи з вищенаведених норм цивільного законодавства також підлягає задоволенню, оскільки 3% річних нараховувалися саме на заборгованість по кредиту, яку відповідачем належало сплатити відповідно до рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 07.07.2010 року, рішення не виконане, що підтверджується довідкою з виконавчої служби, відповідно до якої виконавче провадження по виконанню вищевказаного рішення завершено не було.

Судова колегія вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і є обґрунтованими.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

-06.07.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1341, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 195 500,00 грн. Відповідно до п.3.3.4 кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом щомісячно ануїтет ними платежами в сумі 4 859,00 грн. Згідно п. 1.5.1.2. Кредитного договору проценти нараховуються банком щомісячно за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну на який надано кредит, а саме до 06.07.2012 року. Пунктом 1.2. передбачено, що кредит надається на 60 (шістдесят) місяців з терміном остаточного повернення не пізніше 06.07.2012 року. Відповідно до п.п. 3.2.3, 3.2.7. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового погашення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за договором. Згідно п. 3.2.4 кредитного договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж два місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави;

-у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем, 06.07.2007 року було укладено договір застави транспортного засобу та договір поруки, поручителем за яким виступила ОСОБА_2 ;

-07.07.2010 року Ширяївським районним судом Одеської області ухвалене рішення у справі №2-343/2010 року, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у сумі 254 113,78 грн. звернуто стягнення на предмет застави. Рішення набрало чинності 20.07.2010 року;

-квитанцій про сплату боргу або доказів реалізації застави в рахунок погашення боргу відповідачами не надано, а згідно довідки Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС, заставний транспортний засіб є зареєстрованим за відповідачем ОСОБА_1 ;

-відповідно до листа Приморського ВДВС Одеського міського управління головного територіального управління юстиції в Одеській області від 22.09.2015 року вбачається, що 08.06.2011 року державним виконавцем в порядку примусового виконання судового рішення згідно з виконавчим листом №2-343/10 виданого 19.08.2010 року Ширяївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «Ощадбанк» заборгованості в сумі 254 113 грн. 78 коп. складено акт опису й арешту заставного майна - автобуса ХАЗ 3250.02 2007 року випуску, належного ОСОБА_1 , якому даний автобус передано на відповідальне зберігання. Ринкова вартість цього заставного майна згідно експертним висновком станом на 24.06.2011 року складає 8 672 грн. 40 коп. В подальшому майно тричі не було реалізовано з прилюдних торгів у зв`язку з відсутністю купівельного попиту. 06.02.2012 року на адресу ПАТ «Державний ощадний банк України» державним виконавцем було направлено лист щодо вирішення питання залишення за собою майна, нереалізованого на прилюдних торгах, який залишений стягувачем без відповіді. 26.06.2012 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» разом з оригіналом виконавчого документа. Після цього вказаний виконавчий документ повторно на примусове виконання не надходив (т. 2 а. с. 125).

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ПК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У ст.1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, враховані судом під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 07.07.2010 року фактично є виконаним, а заборгованість за кредитом - погашеною і тому банк позбавлений права вимагати стягнення інфляційних втрат і 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України є неспроможними, оскільки не узгоджуються з встановленими у справі обставинами і дослідженими судом доказами, які додані до справи. Інших належних і достатніх доказів, які б спростовували висновки районного суду, апелянтом до апеляційної скарги не додано.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України на прострочену заборгованість по кредиту, яку відповідачем належало сплатити відповідно до рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 07.07.2010 року, яке відповідачами не виконане (виконавчий лист повернуто стягувачу згідно з постановою державного виконавця від 26.06.2012 року), не можуть бути взятими до уваги, оскільки позивач звернувся з позовом до суду у січні 2013 року і доводи апелянта про пропуск позовної давності не ґрунтуються на законодавстві.

Доводи апеляційної скарги, що предмет заяви - автобус ХАЗ 3250.02 2007 року випуску, належний ОСОБА_1 , переданий стягувачеві, не підтверджений належними і допустимими доказами і суперечить відповіді Приморського ВДВС, що даний предмет застави переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_1 (т.1 а.с. 95; 2 а.с. 125).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції розумного строку розгляду справи безпосередньо висновок районного суду в оскаржуваній частині рішення по суті заявлених вимог, не спростовує.

Таким чином, немає підстав для скасування або зміни судового рішення в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України на прострочену заборгованість по кредиту, яку відповідачем належало сплатити відповідно до рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 07.07.2010 року, яке відповідачами не виконане.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з розподілом судових витрат, які здійснені судом в частині стягнення з відповідачів судового збору на користь позивача у солідарному порядку.

Судова колегія вважає за необхідне рішення суду в цій частині змінити і стягнути на користь позивача з відповідачів судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у рівних частках.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розподілу судового збору, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Грішиної Валентини Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 березня 2019 року в частині розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 593 грн. 12 коп., тобто по 296 грн. 56 коп. з кожного.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 17.12.2019 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова