Провадження № 2/761/601/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Осаулова А.А.

за участю секретаря Вольда М.А.

представників учасників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживачів та відшкодування шкоди та зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору завдатку недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 (далі - відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 126 363,00 грн., 3 % річних у розмірі 545,00 грн., інфляційних витрат у розмірі 2 333,10 грн., а також удові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 761/3877/16-ц, яке було змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.04.2017 року, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення суми грошових коштів у розмірі 11540,00 грн.

Вказані кошти було стягнуто рішенням суду з відповідача на користь позивача за невиконання умов неповернення отриманих коштів на суму 11540 UAH/500 USD відповідно до договору завдатку від 05.11.2015 року, який був укладено між позивачем та відповідачем у забезпеченням виконання сторонами домовленості на перехід права власності на автомобіль марки «Daihatsu Sirion», 2009 року випуску, реєстраційний № 4799, до позивача.

Згідно умов договору позивач передав відповідачу у якості завдатку суму коштів у розмірі 11540,00 грн.

На час подання позову, вищезазначене рішення суду відповідачем не виконано.

Позивачем 03.12.2015 року, за умов невиконання відповідачем вимог договору завдатку від 05.11.2015 року, на адресу останнього було направлено 2 вимоги-повідомлення про повернення коштів, які були отримані відповідачем в якості завдатку.

На думку позивача, у відповідача з дати направлення вимоги, тобто з 03.12.2015 року, виник обов'язок по поверненню 11540,00 грн. на користь позивача, а в останнього виникло справедливе право на отримання пені, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», 3% річних та інфляційних витрат, передбачених нормами ст. 625 ЦК України, за весь період користування незаконно неповернутими коштами, а саме, за період 03.12.2015 - 30.06.2017 р.р.

16.11.2017 року ОСОБА_4 (далі - позивач за зустрічним позовом) було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 (далі - відповідач за зустрічним позовом), в якому просила суд визнати недійним договір завдатку від 05.11.2015 року, укладений між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з моменту його укладення, тобто з 05.11.2015 року, а також стягнути з відповідача за зустрічним позовом судові витрати.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що в оспорюваному договорі не вказано, хто є продавцем та покупцем вказаного в договорі транспортного засобу, адже ОСОБА_3 вказана як замовник, а ФОП ОСОБА_4 - представник продавця.

Із суті договору завдатку від 05.11.2015р. вбачається, що зобов'язання щодо укладання відповідного договору відчуження на ОСОБА_4 не покладалося. У п. 3 договору зазначено, що представник продавця «зобов'язується сприяти укладенню угоди з приводу відчуження автомобіля на користь Покупця і після отримання завдатку не здійснювати жодних дій, пов'язаних з переведенням прав на вказаний автомобіль на користь третіх осіб».

Таким чином, не виконання зобов'язання щодо відчуження автомобіля може бути тільки продавцем (його власником).

Це свідчить, що ОСОБА_4 не може бути продавцем, бо не є власником автомобіля, зазначеного у п. 1 договору від 05.11.2015р., тому остання не може укладати договір відчуження вказаного автомобіля, а тому не може відповідати за виконання зобов'язання продажу (відчуження) транспортного засобу. Отже, ОСОБА_4 не може вимагати від власника автомобіля виконання зобов'язання щодо продажу його автомобіля покупцю.

Для здійснення забезпечувальної функції між продавцем і покупцем транспортного засобу повинно бути укладено договір відчуження або попередній договір про відчуження, якого немає в матеріалах справи.

Отже, даний договір не є договором завдатку.

На думку позивача за зустрічним позовом, у ОСОБА_4 за договором відсутні будь-які повноваження на виконання будь-яких дій від імені чи/та в інтересах третьої особи.

ОСОБА_4 вказує, що в договорі відсутні будь-які посилання чи ідентифікація замовника ОСОБА_3 як покупця, чи суміщення прав та обов'язків замовника і покупця в одній особі, чи передача замовнику прав та обов'язків покупця, чи посилання на повноваження, чи бажання саме замовника отримати у власність вказаний у п. 1 транспортний засіб.

Тобто, у ОСОБА_3 відсутні повноваження, які виникають з виконання п. 1-4 договору від 05.11.2015р.

Також в договорі відсутні характеристики бажаного автомобіля крім його марки, року випуску, що унеможливлює здійснення ідентифікацію автомобіля для визначення можливості виникнення правових наслідків при проведення відчуження майна Продавцем на користь Покупця.

Також, ОСОБА_4 стверджує, що не підписувала договір завдатку від 05.11.2015р., тобто, підпис та печатка підроблені.

Крім того, на думку позивача за зустрічним позовом, грошова сума, зазначена у п. 1 договору від 05.11.2015р. є авансом за майбутнім укладеним між Продавцем та Покупцем договором передачі у власність транспортного засобу. Позивач не є Продавцем майна. Таким чином, аванс за майбутнім договором купівлі-продажу не відносить до договору надання послуг, у зв'яжу з чим на договір від 05.11.2015р. не розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів».

У запереченнях на первісну позовну заяву представник ОСОБА_4 додатково вказав, що ОСОБА_6 30.01.2016 року було зареєстровано за собою «Daihatsu Sirion», а тому зобов'язання відповідачем перед позивачем виконано.

У судовому засіданні представник позивача вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити з огляду на його необґрунтованість.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісних позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях, а також просив задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. від 28.08.2017 року відкрито провадження у справі.

Протокольною ухвалою суду від 16.11.2017 року прийнято до розгляду разом з первісним позовом зустрічну позовну заяву.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Протокольно ухвалою суду від 10.07.2018 року ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, а ухвалою суду від 10.07.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача та відшкодування шкоди та за зустрічним позовом фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.

23.11.2018 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 26.11.2018 року дану справу призначено до розгляду по суті.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про відшкодування суми завдатку та захист прав споживачів стягнуто із фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 завдаток в загальному розмірі 26 190 грн. 85 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.04.2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 квітня 2016 року змінено, зменшено розмір суми, яка підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 до 11 540 грн.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Рішенням судів було встановлено, що 5.11.2015 року між ФОП ОСОБА_4 як представником продавця та ОСОБА_5, як замовником, був укладений Договір завдатку (далі - договір), за яким ОСОБА_4 зобов'язалася сприяти укладенню угоди з приводу відчуження автомобіля на користь позивача і після отримання завдатку не здійснювати жодних дій, пов'язаних з переведенням прав на вказаний автомобіль на користь третіх осіб

За умовами Договору, ОСОБА_7 повністю виконала взяті на себе зобов'язання, а саме: внесла представнику продавця завдаток у сумі 11540 грн./500 доларів США в рахунок платежів покупцем за транспортний засіб Daihatsu Sirion 2009 року випуску, реєстраційний № 4799.

Також у договорі сторони погодили, що внесений завдаток є частиною повної вартості зазначеного автомобіля і вноситься на забезпечення виконання договору по переходу прав на нього на користь покупця і (або) осіб за його вказівкою.

Строк дії договору сторони визначили до 6 грудня 2015р.

3 грудня 2015 р. позивач направила на адресу відповідача вимогу-повідомлення про виконання зобов'язань за договором, який повернувся без вручення відповідачу за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як на підставу для задоволення первісного позову позивач вказала, що у відповідача з дати направлення вимоги, тобто з 03.12.2015 року, виник обов'язок по поверненню 11540,00 грн. на користь позивача, а в останнього виникло справедливе право на отримання пені, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», 3% річних та інфляційних витрат, передбачених нормами ст. 625 ЦК України, за весь період користування незаконно неповернутими коштами, а саме, за період 03.12.2015 - 30.06.2017 р.р.

Щодо посилання позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу для стягнення пені варто вказати, що вказаний закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У відповідності до положень ст. 1 зазначеного Закону, договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ), послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації;, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

В той же час, договір від 05.11.2015 року, який по суті є договором про передачу авансу (як встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.04.2017 року) та не є договором про надання послуг, у зв'язку з чим на дані відносини не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, підстави для стягнення з відповідача пені за його приписами відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В той же час грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Більше того, статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з дня направлення вимоги, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Відтак, зважаючи на те, що у цій справі між сторонами не було грошового зобов»язання до винесення Апеляційним судом м. Києва рішення від 25.04.2017 року, тому на існуючі між ними деліктні зобов»язання по сплаті коштів не можуть застосовуватись вимоги ст..625 ЦК України, а відтак позовні вимоги в частині нарахування та стягнення коштів інфляційний втрат та 3% річних задоволенню не підлягають.

Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У справі, яка розглядається, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, а саме з 03.12.2015 року (з моменту направлення вимоги) неповерненням ОСОБА_4 коштів в сумі 11 540,00 грн.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з неповерненням авансу, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Більш того, обов'язок повернення позивачу авансу в сумі 11 540,00 грн. виник саме з моменту ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва 25.04.2017 року, а не з моменту направлення відповідачу вимоги про повернення коштів. Викладене дає підстави для висновку про відмову в задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Розглядаючи позовні вимоги за зустрічним позовом, слід зазначити наступне.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч.1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Як встановлено Апеляційним судом м. Києва в рішенні від 25.04.2017 року, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу автомобіля.

Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися, що такий договір буле укладений у майбутньому, то передана позивачем відповідачу грошова сума у розмірі 11 540грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу, так як відповідачем не надано доказів виконання своїх зобов'язань за договором.

ОСОБА_4 не укладала договір завдатку, як власник автомобіля, який має намір придбати позивач, а виступала тільки представником продавця і не брала на себе зобов'язання продати позивачу автомобіль, характеристика якого надана у договорі, а зобов'язалася сприяти укладенню такої угоди.

Посилання представника ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_3 придбала автомобіль, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 23 лютого 2017р., як на підставу для твердження, що зобов'язання відповідачем за договором виконано, суд вважає безпідставними, адже нею не надано доказів у підтвердження того, що отримана від позивача грошова сума була передана продавцю придбаного позивачем автомобіля і вказаний автомобіль був придбаний за сприяння відповідача.

Будь-яких належним та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 не підписувала договір, тобто того, що підпис та печатка підроблені, а також про невірність зазначення реквізитів сторін у договорі, позивачем за зустрічним позовом суду не надано.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, беручи до уваги вищевикладене, враховуючи доводи ОСОБА_4, на які вона посилалась як на підставу для визнання договору від 05.11.2015 року недійсним, сама обставина, що оспорюваний договір по суті є авансом, не можу слугувати підставою для визнання його недійним, а інші твердження не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Розглядаючи справу на підставі наявних у справі матеріалів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 627, 629, 638, 640, 759, 776 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 128, 211, 223, 263, 265, 273 п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживачів та стягнення коштів пені, 3% річних та інфляційний витрат.

Відмовити в повному обсязі в задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору завдатку від 05.11.2015 року недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3, адреса АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_4, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст рішення виготовлено 18.01.2019 року