ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення сум банківських вкладів та грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між ним і відповідачем 06 березня 2014 року укладено три договори депозитних вкладів, № SAMDNWFD800, № SAMDNWFD500, № SAMDNWFD900, згідно з якими він передав банку грошові кошти у сумі 3 400, 00 та 1 800, 00 євро, а також 3 995, 00 грн для їх розміщення на депозитних рахунках банку на строк 366 днів (1 рік), до 06 березня 2015 року, за відсотковими ставками 11 %, 10, 5 %, 20 % відповідно. Він неодноразово звертався до банку із заявою про повернення йому сум цих банківських вкладів з нарахованими відсотками, але відповідач вклади не повернув.

З огляду на зазначене просив суд стягнути з відповідача суми вкладів у розмірі 7296, 00 євро та 10 285,00 грн, а також пеню згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» у розмірі 18 907, 00 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн, транспортні витрати у розмірі 452, 00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області 18 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області 18 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами повторного розгляду справи рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ним надано всі необхідні документи на підтвердження укладення з відповідачем договорів банківського вкладу, суми вкладів не були повернуті банком на вимогу вкладника, тому підлягають стягненню в судовому порядку разом із нарахованими процентами, пенею за прострочення виконання зобов'язання, 3% річних та інфляційних витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суми вкладів за договорами: від 06 березня 2014 року № SAMDNWFD800 у розмірі 4 345, 00 євро, що станом на 15 серпня 2016 року еквівалентно 125 786, 90 грн; від 06 березня 2014 року № SAMDNWFD500 у розмірі 2 302, 00 євро, що станом на 15 серпня 2016 року еквівалентно 47 942, 04 грн; від 06 березня 2014 року № SAMDNWFD900 у розмірі 6 221, 00 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 18 липня 2018 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Вислухавши представника відповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 березня 2014 року, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір банківського вкладу «Стандарт» (Стандарт 12 міс.) № SAMDNWFD800, відповідно до умов якого позивачем внесено грошові кошти у сумі 3 400, 00 євро на особовий рахунок, відкритий відповідачем, процентна ставка за депозитом склала 11 % річних, строком 366 днів, до 06 березня 2015 року включно.

06 березня 2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «Депозит плюс» (Депозит + 12 міс.) № SAMDNWFD500, позивачем внесено на особовий рахунок, відкритий відповідачем, 1 800, 00 євро, строком на 366 днів, до 06 березня 2015 року включно, з процентною ставкою за депозитом 10, 5 % річних.

06 березня 2014 року між цими ж сторонами укладено договір банківського вкладу «Стандарт» (Стандарт 12 міс.) № SAMDNWFD900, за умовами якого позивачем розміщено грошовий вклад у розмірі 3 995, 00 грн, зі строком вкладу 366 днів, до 06 березня 2015 року включно, із процентною ставкою 20 % річних.

Отримання банком коштів у зазначених суммах підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та довідкою № 3330881, що свідчить про перебування відповідних сум на відкритому в ПАТ КБ Приватбанк рахунку ОСОБА_1 (т.1, а.с.10-13).

16 червня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання цих договорів з подальшим поверненням йому грошових коштів, розміщених на його особовому рахунку, відповідач заяву отримав, згідно пояснень представника відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, однак вимога вкладника залишилася без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми договору банківського вкладу та визначають наслідки недодержання письмової форми такого договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України (НБУ) від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом; іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

В пункті 10.1 Інструкції № 492 передбачається порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

У пункті 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Судом встановлено, що позивачем були надані оригінали договорів банківського вкладу, квитанцій з усіма необхідними реквізитами, тобто сторонами дотримано письмову форму договору та між ними унаслідок укладення договорів банківського вкладу виникли цивільні відносини.

Верховний Суд 16 травня 2018 року по цивільній справі № 201/8674/14-ц (провадження № 61-405св18) у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив наступне: «Відповідно до пункту 4.14 Положення емітенти платіжних карток «зобов'язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов'язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору».

При цьому доказів направлення позивачу за два банківських дні до розірвання договорів заяв про розірвання зазначених депозитних договорів згідно умов пункту 6 цих депозитних договорів відповідачем суду надано не було. Жодних доказів про виплату позивачеві грошових коштів на виконання умов вищезазначених договорів відповідачем теж суду надано не було.

Згідно з положенням частини другої статті 1060 ЦК України у редакції Закону України від 20 листопада 2012 № 5495-VI, що була чинною на момент укладення зазначених депозитних договорів, звернення позивача із вимогою про повернення вкладу та змінена Законом України від 14 травня 2015 року № 424-VIII, що набрав чинності 06 червня 2015 року, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Доводи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що у зв'язку з окупацією території Автономної Республіки Крим банк не може перевірити інформацію щодо наведених депозитних договорів, не є переконливими, оскільки договори банківських рахунків укладені безпосередньо з самостійною юридичною особою, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не з його кримською філією, що не є суб'єктом цивільного права, не наділена правосуб'єктністю. Відтак банк зобов'язаний зберігати подібну інформацію, й за усіма обставинами у банку має бути наявна вся необхідна інформація за цими договорами.

Посилання банку на те, що за законодавством Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на Автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», не можуть бути взяті до уваги, оскільки згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню банківські вклади в розмірі:

- за договором № SAMDNWFD800 - 3400 євро;

- за договором № SAMDNWFD500 - 1800 євро;

- за договором № SAMDNWFD900 - 3995 грн.

Відповідно до пункту 13 договорів вкладу, якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а мінімальний строк вкладу вже був продовжений один або кілька разів, проценти за кожний повний строк виплачуються у повному обсязі. Проценти за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору ще не сплив, нараховуються за умовами, викладеними у пунктах 11, 12 цих договорів.

У пункті 11 договорів сторони погодили, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 6 місяців з дати його укладення ще не сплинули, вкладнику повертається сума вкладу. За неповні 6 місяців проценти виплачуються за ставкою вкладу «За вимогою» за фактичну кількість днів, що пройшли з дати оформлення вкладу чи з дати продовження мінімального строку, до дня розірвання договору.

У пункті 12 договорів сторони погодили, що якщо вкладник вимагає розірвати договір зі спливом 6 місяців з дати його укладення, але до кінця строку вкладу, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу відсотки виплачуються за заниженою у два рази відсотковою ставкою за фактичну кількість днів, що пройшли з дати оформлення вкладу чи з дати продовження мінімального строку, до дня розірвання договору.

Тобто, розмір відсотків за користування вкладами за період з 06.03.2014 року по 16.06.2014 року складає:

- за договором № SAMDNWFD800 - 153 євро;

- за договором № SAMDNWFD500 - 81 євро;

- за договором № SAMDNWFD900 - 180 грн.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.».

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 по цивільній справі № 201/12075/14-ц.

При цьому тлумачення ст. 549, 625 ЦК України та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що пеня та 3% річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3% річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3% річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3% річних, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 607/10080/16ц.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення суми пені та 3 % річних колегія суддів визнає обґрунтованими.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для часткового задоволення його позовних вимог виходячи з вищезазначених положень законодавства та правових позицій Верховного Суду України та Верховного Суду.

Разом з тим норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Встановивши, що вклади за договорами від 06 березня 2014 року № SAMDNWFD800 та від 06 березня 2014 року № SAMDNWFD500 здійснені в іноземній валюті, а індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тому вимоги щодо стягнення інфляційних втрат за валютними вкладами є необґрунтованими.

Тобто, розмір відсотків за користування вкладами та пені за період з 16.06.2014 року по 23.01.2019 року складає:

- за договором № SAMDNWFD800:

3 553 євро х 3% річних = 491 євро;

3 553 євро х 3% пені = 491 євро;

- за договором № SAMDNWFD500:

1 881 євро х 3% річних = 260 євро;

1 881 євро х 3% пені = 260 євро;

- за договором № SAMDNWFD900:

4 175 грн х 3% річних = 577 грн;

4 175 грн х 3% пені = 577 грн;

інфляційні витрати - 4 769 грн.

Таким чином, оскільки грошові кошти за вищезазначеними вкладами позивачу не повернуто, вони підлягають стягненню станом на 23 січня 2019 року в загальному розмірі:

- за договором № SAMDNWFD800 - 4 535 євро;

- за договором № SAMDNWFD500 - 2 401 євро;

- за договором № SAMDNWFD900 - 10 098,00 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Пунктом 5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чиним законодавством, ні договорами, укладеними між позивачем та відповідачем не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з неповерненням банком грошових коштів, переданих на депозит, тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В уточненій позовній заяві позивач також ставить питання про відшкодування транспортних витрат в сумі 452,00 грн, однак згідно ч.1 ст.138 ЦПК України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населенного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони, тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Згідно ч.13 ст 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, з АТ комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 950,00 грн. та в дохід держави зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 045, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 50) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) суми вкладів станом на 23 січня 2019 року за договорами:

№ SAMDNWFD800 (вклад «Стандарт» 12 мес») від 06 березня 2014 року в розмірі 4 535 (чотири тисячі п'ятсот тридцять п'ять) Євро;

№ SAMDNWFD500 (вклад «ДЕПОЗИТ ПЛЮС» (Депозит + 12 мес») від 06 березня 2014 року в розмірі 2 401 (дві тисячі чотириста один) Євро;

№ SAMDNWFD900 (вклад «Стандарт» 12 мес») від 06 березня 2014 року в розмірі 10 098 (десять тисяч дев'яносто вісім) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 950 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в дохід держави судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 045 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова