Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 171/576/16-ц

провадження № 61-45398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 також звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Позови мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_6 .

Звернувшись до державного нотаріуса Апостолівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,4721 га, розташованих на території Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, кадастрові № -01-005-0056 та № -01-005-0055, отримала відмову у видачі свідоцтва на підставі наявності заповітів, посвідчених секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т. Ф.: від 22 січня 2013 року за реєстровим № 06, де спадкоємцями вказано ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; від 23 лютого 2015 року, за реєстровим № 14, в якому спадкоємцями є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вважала, що під час вчинення та посвідчення заповітів не було дотримано такої вимоги до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинно відповідати його внутрішній волі. На момент складання заповітів на випадок своєї смерті заповідач не усвідомлювала значення своїх дій через те, що страждала рядом тяжких хронічних захворювань, в тому числі онкологічним захворюванням, постійно приймала знеболюючі препарати, які містили наркотичні речовини, не вставала з ліжка. Заповідач не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними на момент складання заповітів.

Зазначала, що всупереч вимогам частини третьої статті 203 ЦК України при складанні заповіту волевиявлення заповідача не відповідало її внутрішній волі через вчинення підпису в заповіті іншою особою замість заповідача.

Просила суд визнати недійсними заповіт ОСОБА_6 від 23 лютого 2015 року, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т. Ф. за реєстровим № 14 та заповіт ОСОБА_6 від 22 січня 2013 року, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т. Ф. за реєстровим № 06.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним об`єднано в одне провадження.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року у складі судді Чумак Т. А. у задоволенні зазначених позовів ОСОБА_1 відмовлено. Застосовано наслідки недійсності нікчемних правочинів - заповіту ОСОБА_6 від 22 січня 2013 року за реєстровим номером № 06 та заповіту ОСОБА_6 від 23 лютого 2015 року за реєстровим номером № 14, і скасовано державну реєстрацію вказаних заповітів. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог в частині відсутності вільного волевиявлення заповідача ОСОБА_6 при складанні заповітів від 22 січня 2013 року та від 23 лютого 2015 року.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність заповітів ОСОБА_6 від 22 січня 2013 року та від 23 лютого 2015 року у зв`язку з тим, що при посвідченні оскаржуваних заповітів не було дотримано передбаченого законом порядку вчинення нотаріальних дій.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволено. Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповітів недійсними. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки доводи позивача про те, що заповіт підписаний не заповідачем, а одним із спадкоємців, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Апостолівського районного суду Дніпропетровської області.

03 жовтня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, не надав належної оцінки поданими сторонами доказам. Вказує, що секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області при посвідченні заповіту не дотримано вимоги, передбачені статтею 1248 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12 лютого 2008 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 30 червня 1979 року (а. с. 6 - 7).

Згідно заповіту, посвідченого 23 лютого 2015 року секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т. Ф., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належну їй земельну ділянку, кадастровий № -01-005-0055, заповіла дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В заповіті зазначено, що він прочитаний ОСОБА_6 особисто уголос та власноручно підписаний у присутності секретаря виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району. Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 14 (а. с.76).

Згідно заповіту, посвідченого 22 січня 2013 року секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т. Ф., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належну їй земельну ділянку, кадастровий № -01-005-0056, заповіла дітям ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В заповіті зазначено, що він прочитаний ОСОБА_6 особисто уголос та власноручно підписаний у присутності секретаря виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району. Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 06 (а. с. 77).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 лютого 2016 року державний нотаріус Апостолівської держнотконтори Штельмак Н. А. відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/8 частку земельної ділянки, кадастровий № :01:005:0055, оскільки спадкодавцем ОСОБА_6 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т. Ф. 23 лютого 2015 року за реєстровим № 14, та спадкоємці за заповітом - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину, подавши відповідні заяви (а. с. 8 - 9).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 лютого 2016 року, державний нотаріус Апостолівської держнотконтори Штельмак Н. А., відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/8 частку земельної ділянки, кадастровий № :01:005:0056, оскільки спадкодавцем ОСОБА_6 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т. Ф. 22 січня 2013 року за реєстровим № 06, та спадкоємці за заповітом - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяви про прийняття спадщини (а. с. 37 - 38).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною статтями 1251-1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього кодексу.

На заповіт, як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Крім того, згідно з частиною п`ятою статті 1, статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Однією з нотаріальних дій, які вчиняють уповноважені посадові особи органу місцевого самоврядування є посвідчення заповітів.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, підпункту 1.6, 1.7 пункту 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Аналогічні положення закріплено й у підпункті 1.4 пункту 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 3306/5, посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Як вбачається із заповітів ОСОБА_6 , посвідчених 23 лютого 2015 року та 22 січня 2013 року секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т. Ф., вони за своєю формою та змістом відповідають вищезазначеним вимогам. Заповіти прочитані ОСОБА_6 особисто уголос та власноручно підписано у присутності секретаря виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району (а. с. 76, 77).

При цьому, обидва заповіти зареєстровані у Спадковому реєстрі у відповідності до вимог статті 1247 ЦК України.

З огляду на наведене, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції було правильно установлені фактичні обставини справи, на підставі яких зроблені обґрунтовані висновки щодо відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскарженого судового рішення спростовуються змістом оспореного заповіту, іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача на складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно оцінили докази не можуть бути підставою скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська