Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 598/1490/15-ц

провадження № 61-15160св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року в складі судді Олещука Б. Т. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Загорського О. О., Фащевської Н. Є.

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 944,03 доларів США.

Позивач зазначив, що 28 листопада 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0013/82/29042, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20 300,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних на умовах, визначених договором, на строк 240 місяців з 28 листопада 2006 року по 27 листопада 2026 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам зазначеного кредитного договору та графіку погашення кредиту, прострочив виконання зобов`язання, позивач просив його вимоги задовольнити.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що договори укладено з істотними порушеннями законодавства, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не мав права здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, ним порушено пункт 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункт 3.2 постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в кредитному договорі передбачена сума сплати в доларах США відповідно до графіка погашення кредиту без розшифровки реальної вартості кредиту, відсутній розрахунок у національній валюті, доданий до договору додаток № 2 не дає реальної вартості кредиту. Також ОСОБА_1 вказує, що він на час укладення даного договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 , мав малолітню дитину. А тому, враховуючи вимоги Закону України «Про охорону дитинства», вищевказаний договір іпотеки повинен був бути укладений лише з дозволу органів опіки і піклування, чого не було зроблено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 13 944,03 доларів США заборгованості за кредитним договором № 014/0013/82/29042 від 28 листопада 2006 року та 4 521,21 грн сплаченого судового збору.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 1 653,60 грн.

Рішення мотивоване тим, що сторонами досягнуто згоди щодо всіх умов кредитного договору та договору іпотеки, зокрема, щодо суми, валюти, строку дії, графіка повернення кредиту і забезпечення вимог, що витікають з кредитного договору, однак умови договору відповідачем ОСОБА_1 не виконувались та станом на 28 вересня 2015 року він має заборгованість в сумі 13 944,03 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 6-11).

Вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки суд вважає недоведеними у зв`язку з тим, що суду не надано об`єктивних доказів переконливого характеру, які б свідчили про те, що оспорювані кредитний договір та договір іпотеки укладені з порушенням норм чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Збаразького районного суду від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем ОСОБА_1 не виконувались умови кредитного договору, а рішення суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Також суд погодився із рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, виходячи з наступного.

Згідно зустрічної позовної заяви підставами визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки є відсутність належного платіжного документа про отримання боржником грошових коштів за його підписом, відсутність банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, порушення прав малолітньої дитини на житло.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги зазначені обставини, оскільки у матеріалах справи наявний меморіальний ордер від 28 листопада 2006 року № 3/74/29042 (а. с. 107), що свідчить про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів; банківська ліцензія та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (а. с. 34-37).

Також встановлено, що права малолітнього ОСОБА_2 укладенням договору іпотеки порушені не були, так як на момент передачі квартири в іпотеку банку майнових прав на неї у дитини не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуватиі ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в його позовних вимогах в повному обсязі та задовольнити вимоги його зустрічного позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 598/1490/15-цта витребувано її зі Збаразького районного суду Тернопільської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

04 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не повно з`ясували усі фактичні обставини справи за зустрічним позовом та не дослідили і не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяли об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що договори укладено з істотними порушеннями законодавства, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не мав права здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, банком порушено пункт 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункт 3.2 постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в кредитному договорі передбачена сума сплати в доларах США відповідно до графіка погашення кредиту без розшифровки реальної вартості кредиту, відсутній розрахунок у національній валюті, доданий до договору додаток № 2 не дає реальної вартості кредиту.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення (відзиву) на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 28 листопада 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0013/82/29042, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20 300,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних на умовах визначених договором, на строк 240 місяців з 28 листопада 2006 року по 27 листопада 2026 року.

Також установлено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки серії ВЕІ № 506668, який був посвідчений приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Джулою О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 4381, згідно якого, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком по кредитному договору від 28 листопада 2006 року № 014/0013/82/29042, в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу 28 листопада 2006 року за реєстром № 4376, зареєстрованого в Збаразькому районному бюро технічної інвентаризації за № 122 в реєстровій книзі за № 1. Дані обставини підтверджуються копією договору іпотеки від 28 листопада 2006 року (а. с. 77-79), копією договору купівлі-продажу від 28 листопада 2006 року (а. с. 80).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, перерахованих в статті 11 ЦК України і повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до закону, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору ОСОБА_1 не виконувались, станом на 28 вересня 2015 року він має заборгованість в сумі 13 944,03 доларів США. Дана обставина знайшла своє підтвердження розрахунком заборгованості (а. с. 6-11).

Підставами визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_1 називає відсутність належного платіжного документа про отримання боржником грошових коштів за його підписом, відсутність банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, порушення прав малолітньої дитини на житло.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно не взяли до уваги зазначені обставини, оскільки у матеріалах справи наявний меморіальний ордер № 3/74/29042 від 28 листопада 2006 року (а. с. 107), що свідчить про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів; банківська ліцензія та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (а. с. 34-37).

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки і містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська