КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 365/514/18 Головуючий 1 інстанція - Хижного Р.В.
Провадження № 22-ц/824/9817/2019 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12грудня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікова С.В.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати із порушенням строків її виплати, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивач звернувся до Згурівського районного суду Київської області з позовом про стягнення боргу по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати із порушенням строків її виплати, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24 лютого 2017 року між ФОП ОСОБА_1 , як роботодавцем та ОСОБА_2 , як найманим працівником, укладено письмовий трудовий договір № 126.

З квітня 2018 року відповідач перестав виплачувати позивачу заробітну плату. 07.05.2018 року у позивача було відібрано електронну перепустку, без якої вхід на територію виробничої дільниці неможливий.

З 11.05.2018 року по 03.06.2018 року включно позивач знаходився у щорічній відпустці тривалістю 24 календарні дні.

З 04.06.2018 року по 13.06.2018 року позивач перебував на лікарняному.

14.06.2018 року позивач подав роботодавцю заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - з 14.06.2018 року.

15.06.2018 року повторно склав заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте за станом здоров`я не зміг подати її особисто, а тому направив поштою. Заява була отримана роботодавцем 22.06.2018 року.

Наказами від 20 червня 2018 року №48-к та №49-к позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з роботи з посади майстра виробничої дільниці з 20 червня 2018 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул) - відсутність на роботі без поважних причин 15 червня 2018 року впродовж всього робочого дня.

Вважає своє звільнення незаконним, так як він не допускав відсутності на роботі без поважних причин, не порушував своїх обов`язків та трудової дисципліни, роботодавець при звільненні не дотримався процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, неодноразово допускав порушення трудового законодавства, зокрема, не виплачував заробітну плату, що давало підстави позивачу вимагати звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у визначений працівником строк (за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю).

Просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено.

Визнано незаконним та скасувати накази ФОП ОСОБА_1 від 20 червня 2018 року № 48-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на майстра виробничої дільниці ОСОБА_2 .» та № 49-к «Про звільнення майстра виробничої дільниці ОСОБА_2 » з 20 червня 2018 року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі майстра виробничої дільниці у ФОП ОСОБА_1 з 21 червня 2018 року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21 червня 2018 року по 15 квітня 2019 року, в розмірі 43913 (сорок три тисячі дев"ятсот тринадцять) гривень 02 коп.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 моральну шкоду в розмірі 15000 (п'ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Допущено рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі.

Допущено рішення до негайного виконання в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано покази заявлених по справі свідків, які на момент звільнення позивача в справі входили до комісії, яка займалася питанням притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності та не дослідив факт перебування на час подачі позову ОСОБА_2 в трудових відносинах з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Крім того, зазначає, що не було надано доказів щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку стосовно того в чому саме виражається його моральна шкода внаслідок дій зв`язаних з порушенням, оскільки станом на день подачі заяви про звільнення 14 серпня 2018 року позивачем було повідомлено, що він влаштувався на роботу та працює за сумісництвом.

Просив, скасувати рішення Згурівського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанціїі було встановлено, що ОСОБА_2 працював майстром виробничої дільниці відповідно до трудового договору №126, укладеного 24 лютого 2017 року з ФОП ОСОБА_1 , як роботодавцем (копія трудового договору - а.с.16, копія трудової книжки - а.с.17).

За умовами трудового договору ОСОБА_2 повинен був виконувати завдання приватного підприємця безстроково, дотримуватись протипожежних, санітарних вимог та безпечних умов праці, розпорядку робочого дня і трудової дисципліни.

Конкретне робоче місце позивачу трудовим договором не визначалось, але позивач визнав, що його робочим місцем був виробничий цех за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 14 червня 2018 року позивач подав роботодавцю заяву про звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України - за власним бажанням у визначений працівником строк у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю та трудового договору.

Також встановлено, що у період з 14 по 20 червня 2018 року (дата звільнення), позивач з повторними заявами про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України до роботодавця не звертався і не просив звільнити його саме з 14 червня 2018 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 був відсутній на роботі з 14 по 20 червня 2018 року включно без поважних причин, ФОП ОСОБА_1 наказом №48-к від 20.06.2018 року притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності, а наказом №49-к від 20.06.2018 звільнив його з роботи з 20 червня 2018 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.29,30).

Станом на 14.06.2018 року у позивача наявні достатні підстави для звільнення за власним бажанням на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України. Так, з відомостей про виплату заробітної плати позивачу ОСОБА_2 вбачається, що заробітна плата за період квітня-травня 2018 року дійсно була виплачена з затримкою - у липні 2018 року (т.1 а.с.167-169).

Встановлено, що Управлінням Держпраці у Вінницькій області за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 виявлено ряд порушень законодавства про працю, про що містяться дані у листі від 29.08.2018 №3535/04-04 (т.1а.с.138), приписі від 19.06.2018 (т.1. а.с.139), акті інспекційного відвідування (т.1 а.с.142).

Постановою Калинівського райсуду Вінницької області від 20.08.2018 року у справі №132/2397/18 ФОП ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП, зокрема за недотримання встановленого строку виплати заробітної плати позивачу (т.1 а.с.150).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено законодавство про працю та порядок застосування дисциплінарного стягнення до позивача, оскільки власник не запропонував працівнику надати пояснення щодо причин відсутності на роботі 15.06.2018 року. При обранні виду стягнення власником також не враховувались ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна шкода, обставини, за яких допущено прогул і попередня робота працівника.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня без поважних причин.

Згідно з ст. ст. 139, 140, 142 КЗпП України порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під котрим розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів. Необхідною умовою для накладення стягнення є вина працівника, наявність якої має бути обов`язково доведена роботодавцем. Відсутність однієї з умов дисциплінарної відповідальності свідчить про необґрунтованість притягнення працівника до неї.

У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці відповідно до пункту а) частини 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (дата набрання чинності для України - 16 травня 1995 року).

Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Статтею 149 КЗпП України передбачений порядок застосування дисциплінарного стягнення, згідно з якою до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Стягнення оголошуються в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Так судом першої інстанції було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 визнав, що особисто не займався з`ясуванням обставин відсутності ОСОБА_2 на роботі, не вимагав в останнього письмових пояснень про причини відсутності цього працівника у період 14-20 червня 2018 року, іншим підлеглим працівникам не доручав проведення процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з частиною 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Наведені норми матеріального права гарантували позивачу право на оплату праці і стали правовими підставами для припинення трудових відносин з відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у тому числі в частині обов`язку працівника ходити на роботу.

Проте, відповідачем прийнято рішення про звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул. При цьому, відповідне рішення прийнято з порушенням порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї, близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Зокрема, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що відповідачем порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення до позивача, оскільки власник не запропонував працівнику надати пояснення щодо причин відсутності на роботі 15.06.2018 року. При обранні виду стягнення власником також не враховувались ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна шкода, обставини, за яких допущено прогул і попередня робота працівника.

Також суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмір 15000, 00 гривень, як справедливу та обґрунтовану, оскільки відповідачем порушено законодавство про працю та порядок звільнення за порушення трудової дисципліни.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова