Ухвала

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 496/1933/18

провадження № 61-21472ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду від 29 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона надала ОСОБА_1 у позику суму коштів у розмірі 18 800 євро, що підтверджуються складеною відповідачем власноруч та підписаною у присутності її чоловіка розпискою від 22 січня 2016 року, згідно якої боржник зобов`язалась повернути позивачу вказану суму заборгованості. Відповідач 05 серпня 2017 року частково погасила борг у розмірі 800 євро, про що в розписці зроблений відповідний запис. Сума боргу станом на момент звернення до суду не повернута та складає 18 тис. євро.

Рішенням Біляївського районного суду від 29 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, позов ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість

за договором позики у розмірі 554 400 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що позивач довела отримання відповідачем у позику 18 800 євро, що підтверджується розпискою від 22 січня 2016 року. Отримані у позику грошові кошти відповідачем були повернуті частково. Сума боргу складає 554 400 грн, що еквівалентно 18 тис. євро.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 ,

в якій заявник просить скасувати рішення Біляївського районного суду

від 29 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 17 жовтня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що постанову суду апеляційної інстанції було отримано 04 листопада 2019 року.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судових рішень заявником пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає

за можливе його поновити.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли неправильного висновку,

про стягнення заборгованості у розмірі 554 400 грн, що еквівалентно

18 тис. євро, оскільки відповідачем протягом 2016-2018 років частково погашалась заборгованість за договором позики на суму 13 112 євро. Стягненню підлягає залишок заборгованості, який станом на день подання позову становить 5 688 євро.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 отримала у позику за договором позики від ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 18 800 євро та зобов`язався повернути їх в повному обсязі, про що було складено розписку. Із вказаною сумою боргу погодився і чоловік ОСОБА_1 05 серпня 2017 року позивач отримала частину коштів від відповідача у розмірі 800 євро, залишок склав 18 тис. євро, про що в розписці зроблено відповідний запис. Вказана заборгованість за договором позики заявником повернута не була. Вимога про повернення суми позики не виконана.

Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

На підставі належним чином оцінених доказів суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1

не виконала своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення

на користь ОСОБА_2 отриманої суми позики. Розмір заборгованості, підтверджений розпискою боржника, складає 18 тис. євро.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник повернула позикодавцю 13 112 євро, а стягненню підлягає залишок заборгованості, який станом на день подання позову становить 5 688 євро, визнані апеляційним судом такими, що не підтверджені жодними доказами.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 554 400 грн, що еквівалентно 18 тис. євро.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку,

що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права й дотримання процесуальних норм при розгляді справи не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1

на рішення Біляївського районного суду від 29 жовтня 2018 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року

є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку

на касаційне оскарження рішення Біляївського районного суду

від 29 жовтня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду

від 17 жовтня 2019 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Біляївського районного суду від 29 жовтня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду від 29 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня

2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович