Справа № 536/863/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2019 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Клименко С.М.

за участю секретаря судового засідання Альошкіної О.І.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», 04 червня 2019 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись, що 26 лютого 2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір №б/н про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 169000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги про погашення заборгованості не реагувала, внаслідок чого станом на 10 травня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 249353 грн. 66 коп., з яких:192978, 93 грн.- заборгованість за кредитом, 56374,73 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом.

Просили суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом в розмірі 192978, 93 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Суд, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Судом встановлено, що 26 лютого 2018 року сторони: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» і ОСОБА_1 уклали договір б/н, згідно умов якого позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит в сумі 169000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а відповідач зобов`язувався повернути кредит в порядку і на умовах передбачених договором та погодився з тим, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку становить договір про надання банківських послуг. За своєю правовою природою вказаний договір є одним із видів кредитного договору. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Позивачем на підтвердження невиконання відповідачем ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, в якості доказу було також надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 26.02.2018 року. Однак, із вказаного розрахунку не можна зрозуміти коли саме та в якому розмірі виникла заборгованість за договором, що викликає сумніви у його правильності. Вказаний розрахунок є єдиним розрахунком заборгованості відповідача перед позивачем, інших розрахунків жодною із сторін надано не було.

З огляду на викладене, суд критично відноситься до наданого позивачем розрахунку заборгованості, як доказу по справі.

Також позивачем не доведено правомірність стягнення заборгованості по кредиту, оскільки сторонами жодним чином при підписанні заяви-анкети не обумовлено момент, з якого виникають правові наслідки для дострокового стягнення банком з відповідача заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, інших доказів на підтвердження позовних вимог не надав.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що за відсутності заборгованості за тілом кредиту, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості взагалі, оскільки позичальник при укладенні кредитного договору у вигляді заяви-анкети не підписав жодного документу, який обумовлював би порядок та умови сплати таких платежів як стягнення процентів, пені та штрафних санкцій за користування кредитними коштами, крім цього, відсутні строки повернення кредиту, що в свою чергу вказує на необґрунтованість заявленої вимоги про стягнення заборгованості за кредитом.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, так як в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 81,89, ст.ст. 141, 259, 263-265,279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 525, 526 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

На рішення суду учасниками справи може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його отримання до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області.

СуддяС. М. Клименко