П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/16124/17

Номер провадження 22-ц/804/248/19

Донецький апеляційний суд в складі суддів: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

Секретар - Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач - ОСОБА_3

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційні скарги ОСОБА_4, в особі її представника ОСОБА_7,

та ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_8,

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2018 року, у складі судді Кулик С.В., повний текст рішення складено 12 листопада 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

третя особа - ОСОБА_9

про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення

та за зустрічним позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_3

про визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на ? частку у майні подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В с т а н о в и в:

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06 грудня 2017 року. В будинку також мешкають відповідачі у справі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які були вселені у будинок зі згоди попереднього власника. Оскільки закон не передбачає у випадку зміни власника будинку перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового, в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, а відповідачі не є членами її сім'ї, то вони підлягають виселенню з будинку. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на ст.156 ЖК України, ст.ст.319, 383, 391, 405 ЦК України, зазначивши, що права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідним від права самого власника. Вважає, що відповідачі не мають права проживати у належному їй будинку, оскільки вона, як новий власник, згоди на їх вселення та проживання не надавала, договір найму житлового приміщення між ними не укладався. Крім того, відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, а користуються житлом за іншою адресою та відмовляються добровільно виселитися з будинку.

В січні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_11 (помер в березні 2018 року) та ОСОБА_3, уточнивши свої вимоги в лютому 2018 року, просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_4, визнати за нею права власності на 1/2 частку вказаного будинку та витребувати у відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_31/2 частини будинку.

В обґрунтування заявлених вимог зустрічного позову зазначила, що 28 грудня 1963 року між нею та ОСОБА_11 зареєстровано шлюб, від якого у них народилися доньки ОСОБА_9 та ОСОБА_5 Після реєстрації шлюбу вони мешкали у будинку АДРЕСА_2, що належав батькові чоловіка ОСОБА_12, за згодою останнього. Також з його дозволу вони своїми силами і за рахунок власних коштів почали будувати новий будинок на земельній ділянці, де розташований будинок АДРЕСА_2. У будівництві їм допомагали її брат ОСОБА_13, та брат відповідача -ОСОБА_14 У 1970 році будівництво будинку було завершене і вони вселилися в новобудову. Дозвіл на будівництво будинку ОСОБА_11 був наданий у 1964 році, але в експлуатацію в установленому порядку він не приймався, і будинок значився як самочинне будівництво, що не заважало їм користуватися ним як своїм житлом. У середині вісімдесятих років минулого століття їхні стосунки з чоловіком припинилися, він пішов з дому, мав стосунки з іншими жінками, проте вона ніколи не ініціювала розлучення, залишилися проживати у будинку. Згодом їй стало відомо, що її чоловік ОСОБА_11 розірвав з нею шлюб, проте рішення суду, свідоцтво про розірвання шлюбу вона не отримувала. Під час ознайомлення з позовом ОСОБА_9 до неї про виселення вона дізналася про те, що у 1999 році ОСОБА_11 оформив на себе право власності на житловий будинок, в якому вони мешкають і спірному будинку присвоєно АДРЕСА_1. Вона разом з молодшою донькою ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_6 залишаються зареєстрованими у АДРЕСА_2. Крім того вона дізналася, що 15 травня 2017 року ОСОБА_11 подарував вищезгаданий будинок їхній старшій дочці ОСОБА_9, яка, у свою чергу, подарувала його 06 грудня 2017 року своїй дочці - позивачу по справі.

Вказує, що спірний будинок АДРЕСА_1 був збудований в період перебування її та ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі, побудований на спільні кошти і спільними зусиллями, був готовий до проживання ще у 1970 році, та враховуючи положення ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі ст.ст.387, 388 ЦК України ? частку вказаного будинку необхідно витребувати у теперішнього власника ОСОБА_3, яка набула право власності на вказаний будинок безвідплатно на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_9 06 грудня 2017 року.

Вважає, що нею не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з зазначеними вимогами, оскільки вона дізналася про порушення свого права лише після звернення ОСОБА_9 до суду з позовом про виселення у вересні 2017 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_9 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4, в особі її представника ОСОБА_7, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована ти, що судом не звернуто увагу на те, що будинок побудований у період з 1964-1970 роки, в 1970 році сім'я ОСОБА_4 вселилась у будинок придатний до проживання, суттєві поліпшення умов проживання не проводились, що не заперечувала позивач за первинним позовом. ОСОБА_11 протягом 10 років до середини дев'яностих років не прожив разом із сім'єю, а ОСОБА_4 мешкає з моменту побудови по теперішній час, не втрачаючи зв'язку із будинком. Судом помилково не застосовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя, передбачену ст.22 КпШС України.

Не відповідає обставинам справи і висновок суду, що в передбаченому законом порядку не доведено, що ОСОБА_4 на теперішній час, як колишня дружина ОСОБА_11 має право саме на ? частину спірного будинку, який почав будуватися під час перебування їх у шлюбних відносинах.

Оскільки право власності на частину спірного будинку відповідачі (ОСОБА_11 та ОСОБА_3) за зустрічним позовом не визнали, не вважає помилковим звернення до суду саме з позовом про визнання майна об'єктом права власності подружжя та визнання за ОСОБА_4 права на частку у майні подружжя.

З рішенням суду також не погодилась позивач за первісним позовом ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_8, в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, визнання обставин, що мають значення для справи, які не доведені, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову, та в цій частині ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_3, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не звернуто увагу на те, що відповідачі за первісним позовом ніяких прав щодо будинку АДРЕСА_1 не мають, проживають у ньому без законних підстав. ОСОБА_3, як новий та законний власник будинку своєї згоди на їх вселення та проживання не давала, договір найму (оренди) між сторонами справи не укладався. Відповідачі зареєстровані та зберігають право на житло в іншому будинку, але в ньому не проживають.

Висновки суду про відсутність підстав для поновлення прав ОСОБА_3 шляхом виселення відповідачів з будинку, який їй належить на праві власності, зроблені у порушення ст.ст.391, 396 ЦК України, оскільки відповідачі чинять перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні позивачем своїм будинком, між сторонами мається тривалий та стійкий конфлікт, відповідачі добровільно виселятись не бажають.

Крім того, судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми ЖК Української РСР не взяв до уваги, що правовою підставою для пред'явлення позову є ст.391 ЦК України.

Судом не взято до уваги, що право користування будинком АДРЕСА_1 у відповідачів було похідним від прав колишнього власника будинку, членами сім'ї якого вони були. З припиненням права власності ОСОБА_11 втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи спір суд не прийняв до уваги, що договір дарування від 06.12.2017 року, на підставі якого позивач набула право власності на будинок, діє та не визнаний у встановленому порядку недійсним.

Судом не вірно зазначено, що відповідачі зареєстровані у будинку за адресою: ОСОБА_11.

Відповідно до положень ст.360 ЦПК України позивачем ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_8, на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 апеляційному суду подано відзив. В обґрунтування своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_4 не надано суду доказів на підтвердження її трудової або матеріальної участі у будівництві будинку АДРЕСА_1, та доказів щодо розміру частки її, участі у будівництві будинку. Не підтверджено також доказами коли побудовано будинок та за рахунок чиїх коштів. Допитані при розгляді справи за клопотанням ОСОБА_4 свідки не надали суду пояснень щодо будівництва спірного будинку, тоді як допитані за клопотанням ОСОБА_3 свідки пояснили, що спірний будинок був збудований ОСОБА_11 та станом на 1970 рік будинок повністю збудований не був. Спірний будинок не є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки в шлюбі між собою не перебували. Вважає рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову законним і обґрунтованим, оскільки до 1999 року спірний будинок не мав статусу житла і не був об'єктом права спільної сумісної власності, а ОСОБА_4 не скористалась правом на звернення до суду за захистом своїх прав, тому пропустила строк позовної давності без поважних причин.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 пояснила, що зі слів діда ОСОБА_11, їй відомо про здійснення останнім будівництва будинку, розташованого в АДРЕСА_1. Час початку і закінчення будівництва цього будинку, а також чи знаходився дід у шлюбі з бабусею ОСОБА_4 їй не відомо. Вона не пам'ятає, щоб цей будинок перебудовувався. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають в спірному будинку, а ОСОБА_6 проживає періодично, але всі вони прописані в будинку АДРЕСА_2, а проживають в АДРЕСА_1. Вона, як новий власник спірного будинку, згоди на проживання і користування цим будинком відповідачам не давала, бажає проживати в будинку зі своєю сім'єю, але останні здійснюють їй перешкоди в цьому, між ними виникають постійні конфлікти. Відповідачам з 2011 року було відомо, що будинок зданий в експлуатацію в 1999 році.

Відповідач ОСОБА_4 пояснила, що в 1963 році вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_11, та отримав дозвіл на будівництво спірного будинку, з 1964 року по 1971 рік за спільні кошти здійснили його будівництво. Фізичною працею в будівництві будинку допомагав її брат ОСОБА_13 В цей період вона та чоловік працювали, за виключенням часу в знаходження її у декретній відпустці, отримували кошти у вигляді заробітної плати, які вкладали в будівництво спірного будинку. Після чого вони вселилися в будинок та вона разом з доньками ОСОБА_5, ОСОБА_9 та онуком ОСОБА_6 проживають в ньому по сей час. Після закінчення будівництва у 1971 році, ніяких прибудов та переобладнань в ньому не здійснювалося. В середині 80 -х років чоловік пішов із сім'ї, проживав з іншою жінкою, а через 10 років повернувся, але в спірний будинок не вселявся, проживав разом із своїм братом в будинку АДРЕСА_2. Вселився в спірний будинок незадовго до смерті, після перенесення тяжкої хвороби. Про те, що чоловік у 1986 році розірвав з нею шлюб, та про обставини введення в 1999 році спірного будинку в експлуатацію, їй відомо не було. Про ці обставини, а також про те, що ОСОБА_11 подарував весь будинок доньки ОСОБА_9 їй стало відомо в 2017 році, після пред'явлення останньою позову про її виселення.

Відповідач ОСОБА_5 в апеляційному суді пояснила, що зі слів матері та дядька ОСОБА_13 їй відомо, що будинок АДРЕСА_1 будували батько і мати. Батько в 1986 році залишив будинок, проживав з іншою жінкою, та повернувся у будинок АДРЕСА_2 приблизно в 1995 року. Після зведення будинку в ньому нічого не перебудовувалося. Про обставини введення спірного будинку в експлуатацію їй нічого не було відомо. Вона разом із матір'ю залишалася прописаною у будинку АДРЕСА_2, куди також прописався і її син ОСОБА_6, але він не придатний для проживання.

Відповідач ОСОБА_6 пояснив, що він постійно проживав у спірному будинку. У зв'язку з тим, що між ним та тіткою ОСОБА_9 і позивачкою виникали конфлікти, він тимчасово залишив будинок і проживає в іншому приміщенні за договором найму. Зі слів діда йому відомо, що будинок був збудований ним та бабусею. Фізичною працею допомагав ОСОБА_13, а бабуся доглядала за дітьми.

Третя особа ОСОБА_9 пояснила, що батько ОСОБА_11 проживав в будинку до 1986 року, після чого розірвав шлюб з її матір'ю ОСОБА_4 Батько не припиняв зв'язок з будинком після виселення з нього, замінив в ньому вхідні двері, ремонтував підлогу, слідкував за пічним опаленням, встановив балонний газ, переобладнав душ. Дозвіл на будівництво спірного будинку було отримано на батька, а будували його батько разом з дідом ОСОБА_12 В період будівництва батько працював, чи працювала мати їй не відомо. Пояснила також, що відповідачі зареєстровані в будинку АДРЕСА_2, в якому зберігають право користування житловою площею.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_8, які просили апеляційну скаргу позивача задовольнити, рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3, який задовольнити у повному обсязі, їх заперечення проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4, яку просили залишити без задоволення, рішення суду в частині відмови у зустрічному позові залишити без змін; пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_7, які просили апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове про його задоволення в повному обсязі, їх заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_3, яку просив залишити без задоволення, рішення суду в частині відмови у первісному позові ОСОБА_3 залишити без змін, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарних справ № 48437 по АДРЕСА_2, № 48438 по АДРЕСА_1, матеріали цивільної справи № 263/12450/17 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення із житлового будинку, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_8, підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_4, в особі її представника ОСОБА_7, підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду цим положенням не відповідає повністю з наступних підстав.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 28 грудня 1963 року.

17 жовтня 1986 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 21.03.2018 року ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_9.

Згідно з висновком про реєстрацію домоволодіння від 10.02.1999 року, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 48438, на земельній ділянці площею 992 кв.м знаходяться два окремі будинки: жилий будинок літ.А-1, який належить ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.1948 року № 1342, та жилий будинок літ.Д-1, який належить ОСОБА_11 На підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної адміністрації м.Маріуполя жилий будинок Д-1 з усіма будівлями, спорудами та з земельною ділянкою площею 496 кв.м виділено у самостійне домоволодіння, якому присвоєно АДРЕСА_1; жилий будинок літ.А-1 з усіма будівлями, спорудами на земельній ділянці площею 496 кв.м залишено як самостійне домоволодіння.

20 вересня 1999 року ОСОБА_11 Маріупольським бюро технічної інвентаризації на підставі рішення Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради та акту прийомки індивідуального домобудівництва видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Маріупольському БТІ 20.09.1999 року за № 41688, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 48438. З березня 2000 року заведено Домову книгу для реєстрації громадян, які мешкають у будинку АДРЕСА_1.

За договором дарування від 15 травня 2017 року ОСОБА_11 подарував будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,0540 га, кадастровий номер НОМЕР_4, своїй дочці ОСОБА_9 (т.1 а.с.160-163).

ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 06 грудня 2017 року подарувала вищевказаний будинок своїй дочці ОСОБА_3 (т.1 а.с.5-8).

Згідно з витягом № 106369771 від 06 грудня 2017 року ОСОБА_3 зареєструвала своє право приватної власності на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 51.2 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м (т.1 а.с.78-79).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що обдарована - позивач ОСОБА_3, дарувальник її мати ОСОБА_9, первинний власник будинку дідусь позивача ОСОБА_11 є родичами між собою, правочини вчинялися в колі осіб, що є членами однієї сім'ї.

Між сторонами виник тривалий і стійкий конфлікт, однак порушення правил співжиття відповідачами не робить не можливим для позивача проживання з ними в одному будинку.

Суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази систематичного руйнування чи псування жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд виходив з того, що будинок введено в експлуатацію та оформлено на нього право приватної власності ОСОБА_11 у 1999 році, через 13 років після розірвання шлюбу, будинок АДРЕСА_1 став самостійним об'єктом цивільних прав. На час реєстрації спірного будинку ОСОБА_4 тривалий час не перебували у шлюбі, спірне господарство не вели, разом не проживали. Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, що з часу розірвання шлюбу та до введення будинку в експлуатацію ОСОБА_11 не здійснювалось будь-яких робіт по поліпшенню будинку з метою відповідності критеріям для вводу будинку в експлуатацію, які б він здійснював за особисті кошти. Не доведено неможливості ініціювання питання вводу в експлуатацію спірного будинку ОСОБА_4 після розірвання шлюбу. Судом також враховано перехід права власності на спірний будинок від ОСОБА_4 до ОСОБА_9, на підставі договору дарування, вимоги про визнання якого недійсним, позивачем за зустрічним позовом, не заявлялися, а в подальшому до ОСОБА_3

З такими висновками апеляційний суд не може погодитись повністю з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Згідно з пунктом 1 розділу УІІ «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

У справі встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 28 грудня 1963 року (т. 1 а.с. 36).

17 жовтня 1986 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 05.10.2017 року, виданим повторно ОСОБА_11 Центральним районним у м.Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (т.1 а.с.82) .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 21.03.2018 року ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 (т.1 а.с.122).

З матеріалів інвентарної справи № 48438 на житловий будинок АДРЕСА_1, досліджених судом вбачається, що ОСОБА_11 на підставі рішення виконавчого комітету від 12 серпня 1964 року № 15 дозволено будівництво житлового будинку на ділянці загального користування (т.2 а.с. 65).

Факт отримання ОСОБА_11 дозволу на будівництво житлового будинку не заперечувалося сторонами.

3 жовтня 1986 року був виготовлений поверховий план на будівлю літ. Д-1, який складався з трьох жилих кімнат площею 29,7 кв.м. (15,5 + 7,0 + 7,2) кухні, сіней, загальною площею 51,2 кв.м. Зовнішні розміри вказаного будинку становили 6,96 х 7,80, сіней - 6,96 х 2,14 (т.2 а.с.66).

Згідно з висновком про реєстрацію домоволодіння від 10.02.1999 року, на земельній ділянці площею 992 кв.м знаходяться два окремі будинки: жилий будинок літ. А-1, який належить ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.1948 року № 1342, та жилий будинок літ. Д-1, який належить ОСОБА_11 (т.2 а.с. 67).

Відповідно до акту приймання індивідуального будинку АДРЕСА_1, затвердженого колегією Жовтневої районної адміністрації 20 липня 1999 року будівництво зазначеного будинку почато в 1964 році, закінчено в 1966 році, будинок складається з трьох жилих кімнат, площею 29,7 кв.м., кухні 10,1 кв.м.; площа будівлі - 54,3 ; зовнішні розміри в плані основної частини становлять 6,96 х 7,80, прибудови 2,14 х 6,96; в будинку мається пічне опалення, електроосвітлення. (т.2 а.с.72, 73).

Рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради № 168/1 від 28 липня 1999 року затверджено акт приймання в експлуатацію жилого будинку літ. Д-1, який складається з трьох жилих кімнат площею 29,7 м.кв., загальною - 51,2 м.кв., побудованого ОСОБА_11 Вирішено Маріупольському БТІ видати свідоцтво про право власності на будинок на ім'я ОСОБА_11 Жилий будинок Д-1 з усіма будівлями, спорудами та з земельною ділянкою площею 496 кв.м виділено у самостійне домоволодіння, якому присвоєно АДРЕСА_2 - а (т.2 а.с. 71).

З огляду на наведене вище вбачається, що на час припинення шлюбних відносин між подружжям ОСОБА_11 та ОСОБА_4 спірний будинок був збудований повністю, придатний для проживання і будь - яких змін до часу його введення в експлуатацію не відбулося.

З пояснень позивача ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_9 також вбачається, що будинок був повністю побудований в період шлюбу подружжям ОСОБА_11 і ОСОБА_4 та після припинення шлюбних відносин перебудування або добування цього будинку не відбувалося.

У період з 1964 року по 1986 рік питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст.1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року у період 1964 року - 1986 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог цих актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

На момент введення будинку в експлуатацію діяла Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 р. N 121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839.

Відповідно до п.п.1.1., 1.7., 1.8., 1.9. цієї Інструкції підлягали реєстрації житлові будинки, у тому числі належні громадянам на праві власності, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць під окремими порядковими номерами, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за п. 6 цього переліку такими правовстановлючими документами про право власності на жилий будинок є свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами державної виконавчої влади чи місцевого самоврядування.

Матеріали справи містять відомості, що ОСОБА_11 після розірвання шлюбу у 1999 році звертався до органів виконавчої влади з приводу введення спірного будинку в експлуатацію, йому було видано свідоцтво про право власності на будинок та зареєстровано право власності на його ім'я (т.2 а.с. 62).

Проте, факт отримання свідоцтва про право власності на будинок та реєстрація його на своє ім'я не означає, що воно належить тільки ОСОБА_11, оскільки будинок був зведений подружжям ОСОБА_11 та ОСОБА_4 в період спільного проживання, ведення одного господарства і придбання майна для потреб сім'ї.

Матеріалами справи (т. 1 а.с.38 - 46) свідчать про те, що під час будівництва будинку ОСОБА_4 працювала, як вона пояснила в суді, отримувала заробітну плату, кошти від якої направляли на будівництво спірного будинку.

Ті обставини, що ОСОБА_4 певний період не працювала у зв'язку з народженням та доглядом за дитиною, фізичною працею в цей період не допомагала в будівництві, не позбавляє її права на спільну сумісну власність. Обидва подружжя мають рівне право на майно і в тому разі, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 щодо визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнання за нею право власності на ? частку вказаного будинку відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не спростувала той факт, що будинок був збудований подружжям ОСОБА_11 та ОСОБА_4 за спільні кошти, та не довела, що він був збудований за особисті кошти чоловіка. Вимог про визнання його особистою власністю ОСОБА_11 відповідач ОСОБА_3 не пред'являла.

Більш того, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 представник ОСОБА_3, посилаючись на те, що шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 було розірвано в 1986 році, не заперечував, що остання мала право протягом строку позовної давності пред'явити вимоги про стягнення ? частки вартості будівельних матеріалів, які були витрачені на будівництво спірного будинку, тобто стороною відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 не заперечувалося про те, що будинок будувався спільно ОСОБА_11 та ОСОБА_4

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності, що спірний будинок на час вселення подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_4 в будинок, мав теперішній вигляд і відповідав всім критеріям необхідним для введення його в експлуатацію, та щодо недоведення останньою, що ОСОБА_11 після розірвання шлюбу не здійснювалося будь-яких робіт по поліпшенню будинку та недоведності ОСОБА_4 права ? частку будинку, не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Нажите при таких умовах майно належить обом подружжям на засадах спільної сумісної власності.

З урахуванням встановлених вище обставини апеляційний суд дійшов висновку, що збудований ОСОБА_11 під час перебування у шлюбі будинок є об'єктом права спільної сумісної власності, частки у якому є рівними, тобто кожному з них належить по ? частині спірного будинку.

За положеннями ст. 23 КпШС України, який діяв на час виникнення у подружжя спільної сумісної власності, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

15 травня 2017 року ОСОБА_11 за договором дарування подарував будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,0540 га, кадастровий номер НОМЕР_4, своїй дочці ОСОБА_9 (т.1 а.с.160-163).

Вказаний будинок складається з одноповерхового житлового будинку літ.Д-1, нежитлової прибудови літ.д-1, ганку д', погрібу літ.д/п, вбиральні літ.Г-1, огорожі № 1, замощення І, загальною площею 51,2 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м.

За положеннями ч.3 ст. 65 СК України, які діяли на час дарування ОСОБА_11 спірного будинку ОСОБА_9, згідно з якими, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 06 грудня 2017 року подарувала вищевказаний будинок своїй дочці ОСОБА_3, яка відповідно до витягу № 106369771 від 06 грудня 2017 року зареєструвала своє право приватної власності на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 51.2 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, який також складається з одноповерхового житлового будинку літ.Д-1, нежитлової прибудови літ.д-1, ганку д', погрібу літ.д/п, вбиральні літ.Г-1, огорожі № 1, замощення І, загальною площею 51,2 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м. (т.1 а.с.5-8, 78,79).

Згоди на укладання вказаного договору дарування житлового будинку ОСОБА_9 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не давала, що не заперечується сторонами.

Запереречення представника ОСОБА_3 наведені у відзиві на апеляційну скаргу відносно того, що остання не може відповідати за позовом ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_11 за життя розпорядився спірним будинком, право власності на нього перейшло до ОСОБА_9, а в подальшому до ОСОБА_3 На час розгляду справи судом спірний будинок на праві власності зареєстрований за ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_11 помер (т.1 а.с.122).

Відповідно до пояснень учасників справи та копії спадкової справи № 50/2018 до майна померлого ОСОБА_11 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку АДРЕСА_2 Донецької області прийняла ОСОБА_9 (т.2 а.с. 41).

В матеріалах справи № 263/12450/17 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 про виселення мається заява ОСОБА_22 (друга дружина ОСОБА_11) про згоду на дарування нерухомого майна, а саме спірного будинку, але сторони підтвердили, що остання не має права власності на цей будинок (т.2 а.с. 63).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

З урахуванням встановлених обставин та наведених положень закону, слід дійти висновку про те, що спільне майно неправомірно було відчужене ОСОБА_11 без згоди ОСОБА_4

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК України).

Згідно ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст.388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Таким чином, незважаючи на добросовісність набувача, майно підлягає витребуванню в разі вибуття його поза волею власника.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_4 не звернулася із позовом про визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, є необґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відсутні договірні відносини щодо спірного будинку.

У п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова № 5), зазначено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Відповідно до п.22 вищезазначеної Постанови № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до вимог пункту 19 Постанови № 5 власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої це майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Оскільки позов про витребування майна за своєю природою є речово-правовим, його об'єктом може бути лише індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Індивідуально визначене майно - інвентарні об'єкти або групи інвентарних об'єктів та інше майно, що реалізується окремо як самостійний об'єкт продажу.

Як вбачається з матеріалів справи ? частка житлового будинку по АДРЕСА_1 має індивідуально визначений номер, побудований з цегли, загальною площею 51.2 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, який також складається з одноповерхового житлового будинку літ.Д-1, нежитлової прибудови літ.д-1, ганку д', погрібу літ.д/п, вбиральні літ.Г-1, огорожі № 1, замощення І. Цей будинок розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,0540 га, кадастровий номер якої НОМЕР_4.

Спірний житловий будинок в цілому зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме 06 грудня 2017 року за реєстраційним номером НОМЕР_6 на праві власності за ОСОБА_3 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу 06 грудня 2017 року, за реєстром № 1654 (т.1 а.с.78, 79).

Всі вище зазначені характеристики нерухомого майна відносять 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 до індивідуально визначеного майна, яке можливо реалізувати окремо як самостійний об'єкт продажу.

Таким чином, оскільки ОСОБА_9 набула право власності на спірне майно, що є предметом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_4, за договором дарування, укладеним між нею та ОСОБА_11, тобто 1/2 частка вибула з володіння другого з подружжя - ОСОБА_4 поза її волею, а добросовісний набувач ОСОБА_3 набула вказану частку безвідплатно у ОСОБА_9, то ця частка підлягає витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4

Враховуючи обставини, встановлені матеріалами цивільної справи та підтверджені в судовому засіданні належними доказами, суд вважає за необхідне витребувати у набувача ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку з відповідними до нього будівлями АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 та визнати за останьою право власності на зазначену 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Надходячи такого висновку, апеляційний суд не погоджується і з запереченнями позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_8 щодо пропуску ОСОБА_4 строку звернення до суду з позовом.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (Ст. 29 КпШС України).

Відповідно до пояснень ОСОБА_4 вбачається, що їй не було відомо про розірвання шлюбу, укладеного між нею та ОСОБА_11 та про введення останнім спірного будинку в експлуатацію. Необхідності введення будинку в експлуатацію у неї не виникало. Про ті обставини, що колишній чоловік без її відома та згоди подарував спірний будинок їх доньки ОСОБА_9, вона дізналася після пред'явлення останньою до неї позову про виселення.

Матеріалами справи не спростовуються її пояснення. Даних про реєстрацію нею розірвання шлюбу матеріали справи не містять, а свідоцтво про реєстрацію розірвання шлюбу видавалося на ім'я ОСОБА_11 (т.1 а.с.82).

Сторонами не спростовується той факт, що ОСОБА_4 після зведення будинку разом із чоловіком та дітьми вселилися в спірний будинок, ОСОБА_4 постійно проживає в ньому по сей час.

Як вбачається з матеріалів справи, після припинення шлюбних відносин та після повернення ОСОБА_11, він вселився в будинок АДРЕСА_2.

Не подання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6- 258цс15).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_4 не пропущено строк звернення до суду із зустрічним позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_11 та ОСОБА_4, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Оскільки ОСОБА_4 дізналась про порушення свого права після отримання копії позову ОСОБА_9 про її виселення із спірного будинку у вересня 2017 року (справа № 263/12450/17) (т.2 а.с. 60, 61,,,,), а із зустрічним позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_3 вона звернулась у лютому 2018 року, апеляційний суд вважає, що вона не пропустила строк звернення до суду із цим позовом.

Переглядаючи справу в частині позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві власності на житловий будинок шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки ОСОБА_4 є власником ? частки житлового будинку АДРЕСА_1 Донецької області та має право користуватися своєю власністю, апеляційний суд не вбачає підстав для її виселення із вказаного будинку та у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, угоди між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо користування спірним будинком не було. І зазначені обставини не заперечували останні.

ОСОБА_3, як новий власник будинку, після набуття права власності на нього, заперечувала відносно проживання відповідачів на спірній житловій площі, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є членами сім'ї позивача.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначених норм приводить колегію суддів до висновку, що право конкретної особи на квартиру або будинок породжують право користування у визначеному ним порядку його членам сім'ї. А тому у разі припинення у цієї особи права власності на квартиру або будинок автоматично припиняється і право користування цим жилим приміщенням його членів сім'ї.

Враховуючи наведене, відповідачі мали право користування будинком АДРЕСА_1 Донецької області лише як члени сім'ї ОСОБА_11 - попереднього власника будинку.

Таким чином, у зв'язку із зміною власника будинку, саме з 15 травня 2017 року у відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 припинилось право користування ним.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї.

Тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 і позов останньої про усунення перешкод у здійсненні права власності на спірний будинок шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із будинку АДРЕСА_1 Донецької області підлягає задоволенню.

З огляду на наведене вище, судове рішення відповідно до вимог 376 ЦПК підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та про задоволення позову ОСОБА_4, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, та про задоволення позову ОСОБА_4, у зв'язку з чим апеляційна скарга останньої, в особі її представника ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовом ОСОБА_3 сплатила судовий збір 640 грн. (т.1 а.с.1), за подачу апеляційної скарги нею сплачено судовий збір 1057,21 грн. (т.1 а.с.221).

Оскільки позов та апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судового збору підлягає стягненню по 565,73 грн. з кожного (640 грн. + 1057,20 грн. = 1697,20) : 3) = 565,73 грн.).

Звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_4 сплатила судовий збір 704,80 грн. .(т.1 а.с.95), як за одну позовну вимогу, незважаючи на те, що вона звернулася з позовними вимогами до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на ? частку цього майна, а також з вимогою про витребування ? частки будинку на її користь, і за цим позовом нею сплаченосудовий збір у розмірі 704,80 грн. ( 1762 грн. х 0,4 - ст. пп.1 п.1 ст.2 Закону України «Про судовий збір»).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_4 сплатила судовий збір 2114,40 грн. (т.1 а.с. 191, 192, 204, 205).

Враховуючи, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору підлягає стягненню 2819,20 грн. (704,80 грн. + 2114,40 грн.) та в дохід держави 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в особі її представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2018 року скасувати повністю.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на ? частку у майні подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2) право власності на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1, який складається з одноповерхового житлового будинку літ.Д-1, нежитлової прибудови літ.д-1, ганку д', погрібу літ.д/п, вбиральні літ.Г-1, огорожі № 1, замощення І, загальною площею 51,2 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м.

Витребувати у ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: : АДРЕСА_2 -а) ? житлового будинку АДРЕСА_1, який складається з одноповерхового житлового будинку літ.Д-1, нежитлової прибудови літ.д-1, ганку д', погрібу літ.д/п, вбиральні літ.Г-1, огорожі № 1, замощення І, загальною площею 51,2 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, на користь ОСОБА_4.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_7, місце реєстрації: АДРЕСА_2), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_8, місце реєстрації АДРЕСА_2) з цього будинку без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом її виселення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_4 2819 гривень 20 копійок та в дохід держави 704 гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 565 гривень 73 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова