ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/2450/18

провадження 22-ц/822/45/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балковий Мирон Миколайович, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішень державного реєстратора та визнання права власності на земельні ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року у складі судді Семенка О. В.,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішень державного реєстратора та визнання права власності на земельні ділянки.

Зазначав, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 25 серпня 1999 року він є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця літ. «К», огорожа № 1-2 по АДРЕСА_1.

Вважав, що право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташований указаний житловий будинок і яка належала на праві приватної власності його сину ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 12 жовтня 1998 року НОМЕР_1 (НОМЕР_2) перейшло до нього, ОСОБА_3, в момент посвідчення нотаріусом договору дарування будинку.

У зв'язку із смертю сина ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і який доглядав за будинком, він (позивач) вирішив продати належний йому на праві власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, але не зміг.

Від відповідачки ОСОБА_4 йому стало відомо, що вона, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року, стала власницею земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_3) по АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_4 повідомила, що земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_3) розділена на дві окремі земельні ділянки площею 0,0408 га (кадастровий номер НОМЕР_4) та 0,0592 га (кадастровий номер НОМЕР_5) .

Посилаючись на те, що видачею ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року на земельну ділянку площею 0,1000 га та подальшим поділом на дві окремі: площею 0,0408 га та 0,0592 га, його, ОСОБА_3, позбавлено права обслуговувати власний житловий будинок та порушено його право як власника розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, просив суд визнати недійсним видане ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року на земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_3) по АДРЕСА_1, спадкова справа № 21/2016, зареєстроване в реєстрі за № 17235; скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Чернівецької міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексні номери 39251397, 39252049 від 18 січня 2018 року та визнати право власності на земельні ділянки площею 0,0408 га (кадастровий номер НОМЕР_4) та 0,0592 га (кадастровий номер НОМЕР_5) по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції до відносин щодо набуття позивачам права на спірну земельну ділянку застосував норми ЦК України 2003 року та ЗК України 2001 року, які не були чинними станом на 1999 рік, не врахував зміст норм права, які регулювали спірні відносини на час їх виникнення, надав оцінку доказам, які відсутні у матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що в рішенні суду першої інстанції правильно зазначено, що відповідач ОСОБА_4 правомірно, на законних підставах тривалий час користується спірною земельною ділянкою, а державний акт про право на спірну земельну ділянку виданий їй на підставі дійсного, ніким не оспорюваного заповіту.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за нормами чинного законодавства не передбачено припинення права користування земельною ділянкою в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно, площа земельної ділянки під яким є лише частиною земельної ділянки первинного землекористувача, а також визнання державного акта на право власності на землю таким, що втратив чинність, з підстав набуття фізичними особами права власності на нерухоме майно, яке розміщене на частині земельної ділянки.

Проте з таким висновком погодитися не можна оскільки він не відповідає обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду у певній частині та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

У справі встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 25 серпня 1999 року власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця літ. «К», огорожа № 1-2 по АДРЕСА_1, є позивач ОСОБА_3 (а.с.9).

Зазначений договір дарування був зареєстрований в КОБТІ.

На момент укладення вищевказаного договору дарування житлового будинку земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташований вищевказаний будинок та господарські будівлі і споруди, належала дарувальнику ОСОБА_6 на праві приватної власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення виконкому Чернівецької міської Ради народних депутатів від 23 червня 1998 року №188/6 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_6.

27 жовтня 2017 року на ім'я відповідачки ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.13).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На час укладення договору дарування від 25 серпня 1999 року був чинним Земельний кодекс Української РСР 1991 року (далі - ЗК УРСР), який втратив чинність 01 січня 2002 року.

Відповідно до частини 1 статті 30 ЗК УРСР року передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Аналогічна норма міститься і у частині 1 статті 120 нині діючого ЗК України.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Отже, чинним, на момент укладення договору дарування житлового буднку законодавством було передбачено автоматичний перехід земельної ділянки у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Цим доводиться цілісність земельної ділянки і нерухомості.

Зазначена норма закріплює принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.

Внаслідок набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, що була раніше в межах норми, передбаченої статтею 67 ЗК УРСР, надана ОСОБА_6 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, до позивача перейшло право власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3.

Відповідачкою належними доказами не доведено, що до позивача перейшло право власності на земельну ділянку у меншому розмірі.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 27 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Враховуючи, що відповідачці ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, колегія суддів вбачає наявність підстав, передбачених статтею 1301 ЦК України, для визнання вказаного свідоцтва недійсним.

Підлягає задоволенню також вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Чернівецької міської ради Добка О.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18 січня 2018 року, яким здійснено запис за номером 24430817 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0408 га, кадастровий номер НОМЕР_4 та запис за номером 24431458 про право власності на земельну ділянку площею 0,0592 га, кадастровий номер НОМЕР_5.

Указане рішення порушує право позивача ОСОБА_3 на належну йому спірну земельну ділянку.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності на земельні ділянки площею 0,0408 га та площею 0,0592 га, то підстави для його скасування відсутні, у цій частині воно є по суті правильним.

Апеляційним судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 здійснила поділ вказаної земельної ділянки, на дві земельні ділянки площею 0,0408 га (кадастровий номер НОМЕР_4) та 0,0592 га (кадастровий номер НОМЕР_5) по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Положеннями статті 30 ЗК УРСР року було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, а право власності або право користування земельною ділянкою у такому випадку посвідчувалося Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

За указаною нормою до позивача перейшло право на одну земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, тоді як предметом пред'явлених вимог є дві різні земельні ділянки іншою площею.

Окрім того, статтею 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суб'єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації.

Суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Тому рішення суду першої інстанції в указаній частині слід залишити без змін.

Пунктом 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги з відповідачки на користь позивача слід стягнути 3527 грн. Указані судові витрати стосуються вирішення двох позовних вимог немайнового характеру.

На підставі наведеного та керуючись пунктами 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, скасування рішення державного реєстратора скасувати.

Позов ОСОБА_3 у цій частині задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року, видане приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу у спадковій справі № 21/2016, зареєстроване в реєстрі за № 17235, яким посвідчено право ОСОБА_4 на спадщину на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,1000 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Чернівецької міської ради Добка Олександра Георгійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу):

індексний номер 39251397 від 18 січня 2018 року, на підставі якого здійснено запис за номером 24430817 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0408 га, кадастровий номер НОМЕР_4, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1;

індексний номер 39252049 від 18 січня 2018 року, на підставі якого здійснено запис за номером 24431458 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0592 га, кадастровий номер НОМЕР_5, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3527 гривень - витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 01 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

І. Б. Перепелюк