Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 725/2330/14-ц

провадження № 61-33354св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Чернівецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (правонаступник - військовий прокурор Чернівецького гарнізону) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,

відповідачі: державне господарське об`єднання Концерн «Військторгсервіс», ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , громадське об`єднання «Чернівецьке обласне об`єднання учасників бойових дій, ветеранів антитерористичної операції, інвалідів та їх сімей»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 лютого 2017 року у складі судді Галичанського О. І. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Лисака І. Н.,

у справі за позовом Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (правонаступник - військовий прокурор Чернівецького гарнізону) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного господарського об`єднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , громадське об`єднання «Чернівецьке обласне об`єднання учасників бойових дій, ветеранів антитерористичної операції, інвалідів та їх сімей», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року Чернівецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, правонаступником якого відповідно до наказу Генерального прокурора України від 22 серпня 2014 року № 76ш є військовий прокурор Чернівецького гарнізону, звернувся в суд із цим позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 грудня 2005 року нежитлового приміщення (кафе), загальною площею 397,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» (далі - ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування») та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що нерухоме майно, яке є предметом оскаржуваного договору, належало державі в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» (правонаступник - державне господарське об`єднання Концерн «Військторгсервіс», далі - Концерн «Військторгсервіс»), а його відчуження повинно було здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму, та, зокрема, на підставі дозволу Міністерства оборони України.

Зауважував, що під час укладення спірного правочину від імені продавця діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності, виданої начальником ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування», який, у свою чергу, діяв згідно із довіреністю від 12 листопада 2004 року, виданою начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4., який, у свою чергу, - на підставі довіреності Міністра оборони України від 04 жовтня 2004 року.

Зважаючи на те, що довіреність від 04 жовтня 2004 року не може вважатися дозволом на відчуження нерухомого майна, а також на те, що згідно окремого доручення Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року вона вважається недійсною, просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 18 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване необізнаністю ОСОБА_1 про можливу відсутність необхідного обсягу повноважень у представника юридичної особи, який від імені продавця підписував спірний договір. Дозвіл на відчуження приміщення кафе ОСОБА_4 видав у період чинності довіреності, виданої на його ім`я 04 жовтня 2004 року Міністром оборони України. Прокурором та представником позивача не доведено недійсність дозволу від 12 листопада 2004 року після скасування довіреності у лютому 2005 році та на момент укладення спірного правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю, місцевий суд також вказав на пропуск позивачем встановленого законодавством строку звернення до суду. Наведене обґрунтовував наявною у матеріалах справи відповіддю Генеральної прокуратури України, з якої вбачається, що за наслідками перевірки, проведеної за зверненням Концерну «Військторгсервіс», станом на березень 2006 року, зроблено висновки щодо дійсності тих дозволів начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4 на відчуження майна, які були видані до моменту скасування Міністром оборони України довіреності від 04 жовтня 2004 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою звернувся заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

12 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2019 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій було залишено поза увагою положення статуту Концерну «Військторгсервіс» та відповідні застереження довіреності Міністерства оборони України стосовно того, що нерухоме майно відчужується лише з дозволу Міністерства оборони України як органу управління майном Концерну.

Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону зазначає, що судами не було враховано тієї обставини, що при укладенні оспорюваного договору, особа, яка діяла від імені ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Крім цього, виданий керівником оборонного відомства дозвіл на відчуження нерухомого майна не був реалізований на момент відкликання Міністром оборони України довіреності від 04 жовтня 2004 року.

Заявник вказує на безпідставність посилання судом на пропуск ним строку позовної давності. Зазначає, що оскільки кошти від продажу спірного нерухомого майна надійшли на адресу ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ані прокурор, ані Міністерство оборони України не були стороною оспорюваного договору, вони не знали та не могли знати про порушення майнових інтересів держави при його укладенні.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У жовтні 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли пояснення на касаційну скаргу від Концерну «Військторгсервіс» із посиланням на відсутність законних підстав для надання ОСОБА_4 дозволу на відчуження спірного приміщення кафе, у зв`язку із відкликанням Міністром оборони України довіреності, посилаючись на положення якої було видано цей дозвіл, а також на відсутність попередньої згоди на таке відчуження від Міністерства оборони України, як органу, до сфери управління якого входить державне підприємство.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Довіреністю Міністра оборони України № 220/207 від 04 жовтня 2004 року начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4 наділено повноваженнями надавати від імені Міністерства дозволи на розпорядження майном, закріпленим за підприємствами, що належать до сфери управління міністерства.

На підставі вказаної довіреності 12 листопада 2004 року ОСОБА_4 видав начальнику ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_5 дозвіл на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна, в тому числі нежилого приміщення - магазину АДРЕСА_2 .

Також, суд встановив, що 12 лютого 2005 року окремим дорученням Міністра оборони України скасовано довіреність від 04 жовтня 2004 року, яка була видана начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4

30 вересня 2005 року на Рівненській міжрегіональній універсальній товарно-майновій біржі «Прайс» відбулися відкриті торги з продажу приміщення, переможцем у яких став ОСОБА_1 , запропонувавши найбільшу з-поміж учасників аукціону ціну за об`єкт, а саме - 514 000 грн.

14 грудня 2005 року за наслідками проведених торгів між продавцем, ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (приміщення кафе), загальною площею 397,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Від імені продавця цей договір уклала і підписала ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 05 жовтня 2005 року, виданої їй начальником ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

З матеріалів справи вбачається, що після укладення оспорюваного правочину зазначене нерухоме майно неодноразово відчужувалось та останнім його власником, відповідно до договору купівлі-продажу від 20 грудня 2011 року є ОСОБА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною четвертою статті 565 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (частина п`ята статті 656 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару (стаття 658 ЦК України).

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (стаття 326 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що нежитлове приміщення - кафе, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яке було предметом оспорюваного договору, знаходилось у державній власності та належало на праві господарського відання ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» (правонаступник - Концерн «Військторгсервіс»).

Відповідно до частин 1, 2 статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Отже, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов`язкової наявності попередньої згоди власника майна. У разі видачі юридичною особою представнику довіреності на вчинення відповідного правочину, протягом строку довіреності або до припинення її дії від імені юридичної особи діє цей представник.

Також згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

При цьому, закон зобов`язує особу, яка видала довіреність і згодом скасувала її, негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України).

Частиною третьою вказаної статті ЦК України передбачено, що права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

За змістом частини п`ятої статті 75 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

Розглядаючи спір, суди встановили, що надаючи дозвіл начальнику ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_5 на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна 12 листопада 2004 року, начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4 діяв в межах наданих йому повноважень за чинною на той час довіреністю Міністерства оборони України від 04 жовтня 2004 року, яка вважається недійсною у відповідності до окремого доручення Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року.

Зважаючи на те, що вказаною довіреністю Міністром оборони України від 04 жовтня 2005 року ОСОБА_4 надано повноваження щодо надання дозволів від Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, зазначений вище дозвіл ОСОБА_4 на відчуження спірного майна вважається дозволом Міністерства оборони України. За таких обставин відсутні підстави стверджувати, що оскаржуваний договір купівлі-продажу було укладено із порушенням вимог щодо встановленого законом порядку відчуження належного державі майна.

Зазначеним спростовуються відповідні посилання касаційної скарги на відсутність згоди власника майна на його відчуження, як на підставу недійсності оспорюваного договору.

Скасування довіреності поширюється на майбутні правовідносини та не свідчить про недійсність усіх юридично значимих дій, вчинених представником під час її чинності. А отже, скасування 12 лютого 2005 року довіреності від 04 жовтня 2004 року не тягне автоматичного скасування виданого 12 листопада 2004 року дозволу на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна за відсутності окремого розпорядження про відкликання зазначеного дозволу.

Доводи прокурора стосовно того, що дозвіл від 12 листопада 2004 року стосується відчуження приміщення магазину площею 117,5 кв. м, яка є відмінною від площі приміщення, відчуженого за умовами оскаржуваного договору, - 397, 4 кв. м не узгоджуються із наявною у матеріалах справи та дослідженою судами попередніх інстанцій копією дозволу начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України від 12 листопада 2004 № 140/6/1466/27 на проведення відчуження приміщення кафе (т. 1 а. с. 110).

З урахуванням вищенаведеного та зважаючи на те, що на момент надання начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_4 дозволу на відчуження спірного нерухомого майна, довіреність Міністра оборони України була чинною, а також те, що вказана згода в подальшому Міністерством оборони України не відкликалась та будь-яких дій щодо контролю за використанням належного державі майна ним не здійснювались (починаючи з моменту скасування довіреності до моменту звернення Чернівецьким прокурором з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України із цим позовом в суд), колегія суддів погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності врахування положень статуту Концерну «Військторгсервіс» колегією суддів не приймаються, оскільки зазначене державне господарське об`єднання не виступало стороною оскаржуваного правочину та не видавало довіреності ОСОБА_3 щодо представництва його інтересів, і, зокрема, укладення та підписання від його імені відповідних угод.

Також колегія суддів зауважує щодо необхідності додержання принципу «належного урядування», зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» зазначено, що потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

При вирішенні справи апеляційним судом правильно враховано правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 30 листопада 2016 року № 6-2363цс16, згідно якої, за правилами статей 237, 244, 246 ЦК України орган юридичної особи або інша особа, уповноважена її установчими документами, може видати довіреність від імені юридичної особи іншому представнику (який не є органом юридичної особи чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені) та уповноважити представника вчинити правочин від імені юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Стаття 240 ЦК України допускає можливість передоручення.

Разом із тим, згідно з частинами першою та другою статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

З огляду на вищенаведене, мають різну правову природу та не можуть бути ототожнені довіреність, яку видає юридична особа своєму представнику на вчинення правочину з відчуження майна від імені юридичної особи, та згода власника майна на його відчуження, яку власник надає згідно зі статтею 136 ГК України.

Зокрема, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов`язкової наявності передньої згоди власника майна. У разі видачі юридичною особою представнику довіреності на вчинення відповідного правочину, протягом строку довіреності або до припинення її дії від імені юридичної особи діє цей представник.

Також згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

При цьому, закон зобов`язує особу, яка видала довіреність і згодом скасувала її, негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України).

Частиною третьою статті 249 ЦК України передбачено, що права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

За таких обставин та з огляду на приписи статей 92, 237-239, 241, 249 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстав порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення сам по собі факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, та сам по собі факт скасування довіреності представнику, який в період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Колегія суддів погоджується із правильністю висновку судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 не знав та не міг знати про наявність будь-яких можливих обмежень та перешкод у представника продавця при реалізації ним вказаного вище приміщення кафе та підписанні оспорюваного правочину.

Посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності є зайвим, проте це не є підставою для скасування правильного по суті рішення, яким відмовлено прокурору в позові по суті позовних вимог.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами на підставі повного і об`єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і при вирішенні спору суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська