Провадження № 2/522/1838/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради, органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про розірвання договору про виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08.10.2018 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради, органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про розірвання договору про виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 . Так як син був народжений поза шлюбом, між позивачем та відповідачем 03.11.2015 року було укладено нотаріального посвідчений Договір про виховання та утримання сина. За договором син має проживати з матір`ю, втім відповідач забрав дитину та утримує її у себе, не надає можливості спілкуватися з сином. Просить розірвати укладений з відповідачем договір, посилаючись на те, що його положення про пред`явлення документів про укладення шлюбу та огляд місця проживання суперечать положенням ст. 32 Конституції України.

Ухвалою суду від 09.10.2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову.

Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 23.10.2018 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, з урахування заяви про виправлення описки від 26.10.2018 року, на 03.12.2018 року.

До суду 27.11.2018 року надійшли пояснення ОСОБА_2 щодо позову, згідно яких відзначив, що його колишня співмешканка дуже безвідповідально відносилася до здоров`я дитини та син кожного тижня, що перебував з матір`ю починав хворіти. Також мати дитини постійно приводила додому чоловіків та займалася влаштування особистого життя, зовсім не турбуючись про дитину.

В результаті проведеного підготовчого засідання 03.12.2018 року до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в якості третьої особи, оголошено перерву до 24.01.2019 року.

У підготовчому засіданні 24.01.2019 року було відкладено розгляд справи на 12.03.2019 року, за вимогою представника відповідача про надання часу для подання зустрічного позову.

У підготовчому засіданні 12.03.2019 року було оголошено перерву, з метою отримання висновку органу опіки та піклування, до 19.04.2019 року.

Протокольною ухвалою у підготовчому засіданні 19.04.2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 01.07.2019 року.

До суду 01.07.2019 року надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , за участі третьої особи - служби у справах дітей Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

У судовому засіданні 01.07.2019 року ОСОБА_4 просила відкласти розгляд справи, у зв`язку з тим, що їй необхідно отримати правову допомогу. Клопотання позивача було задоволено, розгляд справи відкладено на 21.08.2019 року.

У судовому засіданні 21.08.2019 року було відкладено розгляд справи, у зв`язку з задоволенням однойменного клопотання відповідача, наступне судове засідання призначено на 25.09.2019 року.

До суду 24.09.2019 року надійшли пояснення від представника відповідача - ОСОБА_5 , яка просила відмовити у позові в повному обсязі. Додатково відзначено, що батько забезпечує інтереси дитини, піклується про сина, висновок про визначення місця проживання з матір`ю суперечить інтересами дитини та складений не законно, оскільки жодний з доводів батька не взятий комісією до уваги.

У судовому засіданні 25.09.2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду, витребувано від Київського РА ОМР копію матеріалів на підставі яких було складено висновок. Наступне судове засідання призначено на 21.10.2019 року.

Ухвалою суду від 21.10.2019 року по справі було призначено додаткову психологічну експертизу, з метою проведення психологічного обстеження матері ОСОБА_6 .

У судовому засіданні 12.11.2019 року представник позивача ОСОБА_7 просив відкласти розгляд справи з метою отримання висновків, клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 10.12.2019 року.

У судовому засіданні 10.12.2019 року ОСОБА_4 підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти позову, просили відмовити у задоволені позову ОСОБА_4

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_4 , з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження потворно видане 21.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (т.1 а.с.14).

ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами та підтверджується зокрема Актом ОСББ «Романівський» від 24.10.2018 року, про те, що малолітній ОСОБА_8 в квартирі, де мешкає мати ОСОБА_4 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 в період з 27.09.2018 року по 22.10.2018 року не мешкає (т.1 а.с.88).

З довідки №788 від 17.05.2019 року КП ЖКС «Порто-Франківський» вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 з 10.07.2015 року (т.1 а.с.196).

03.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір про виховання та утримання дитини, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №11123 (т.1 а.с.8-13).

Відповідно до ч.4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 11.3 Договору про виховання та утримання дитини від 03.11.2015 року одностороння відмова від виконання цього Договору не допускається, а згідно п. 11.2 - Батьки мають право, за взаємною згодою, в будь-який час, змінити даний Договір або припинити його дію в установленому законом порядку. Будь-які доповнення, зміни до цього договору повинні засвідчуватися нотаріально.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Істотного порушення умов договору так як істотної зміни обставини, якими керувалися сторони при укладення договору позивачем не наведено.

Не відповідність договору Конституції України чи іншим нормативно-правовим актом не є підставою для розірвання договору, а є підставою для визнання такого договору недійсним. Позовні вимоги про визнання недійсним договору про виховання та утримання дитини від 03.11.2015 року позивачем не заявлялися.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про розірвання договору слід відмовити.

Крім того, угоди укладені між сторонами 21.10.2014 року, 12.05.2015 року, 20.08.2015 року, які також просить розірвати позивач, суду представлено не було, матеріали справи не містять жодних угод між сторонами, окрім договору про виховання та утримання дитини від 03.11.2015 року, тому у задоволенні таких вимог слід також відмовити.

Щодо визначенням місця проживання дитини, слід відзначити наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Київська районна адміністрація Одеської міської ради 28.07.2019 року зробила висновок, яким вважала доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_4 (т.1 а.с.188-190).

ОСОБА_3 перебуває на обліку у Комунальному некомерційному підприємстві «Дитяча міська поліклініка №3» Одеської міської ради, як дитина, що часто хворіє респіраторними захворюваннями (т.1 а.с.139).

ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець (т.1 а.с.135), є засновником (90%) ТОВ «Зодчий» (т.1 а.с.219).

ОСОБА_4 з 2018 року працює в ТОВ «ФОГТЛАНД» на посаді транспортного логіста (т.1 а.с.192).

ОСОБА_4 10.06.2019 року уклала шлюб з ОСОБА_9 , в результаті чого змінила прізвище на « ОСОБА_4 », про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (т.1 а.с.248).

Згідно висновку експертів №45/19 Бюро психологічних досліджень ОСОБА_11 за результатами проведення додаткової комісійної судової психологічної експертизи від 18.11.2019 року, малолітній ОСОБА_3 має рівнопозитивне ставлення до обох батьків. Умови виховання дитини батьком є позитивними для його психологічного здоров`я, відповідають необхідним психологічним умова для дитини 5 років та більше. Умови виховання дитини матір`ю містять потенціал негативного впливу на психологічне здоров`я дитини, не відповідають необхідним психологічним умовам для дитини 5 років та більше. Для забезпечення найліпших інтересів дитини з психологічної точки зору експертами рекомендовано: 1) залишення дитини з батьком; 2) обов`язкові зустрічі з матір`ю, спільне проведення часу; 3) обов`язкове консультування батьків із психологом на предмет педагогічних впливів, сімейних відносин, вікових особливостей розвитку дитини, статевого розвитку дитини тощо; 4) відвідування дитиною психолога для прийняття ситуації розлучення батьків, появи нового чоловіка в житті матері; 5) сімейна медіація для батьків дитини (т.2 а.с.87-102).

Мати та батько дитини ОСОБА_3 дійшли згоди щодо місця його проживання.

Відповідно до п.1.1 Договору про виховання та утримання дитини від 03.11.2015 року відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України Батьки досягли угоди про те, що після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства їх спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживатиме з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .

Пунктом 1.5 Вищевказаного договору передбачено, що у випадку, якщо мати в обумовлений строк не зможе забезпечити Дитині умови проживання згідно норм чинного законодавства та умов даного Договору в місті Одесі, Батьки взаємно домовилися, що Дитина буде проживати спільно з Батьком до тих пір, поки Мати не створить умови для мешкання Дитини згідно норм чинного законодавства та умов даного Договору.

Згідно п.7.3.4 Договору про виховання та утримання дитини від 03.11.2015 року у випадку, якщо мати прийме рішення орендувати житлове приміщення під проживання з дитиною у м. Одесі, мати зобов`язалася: в орендованому приміщенні забезпечити Дитині свою окрему, що не суміжна з іншими житловими приміщеннями, кімнату.

Позивач не заперечує, що проживає в однокімнатній квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_4 . Такі обставин стали підставою для того, щоб малолітній ОСОБА_12 проживав з батьком.

У зв`язку з тим, що позивачка не має власного житла, а мешкає в квартирі, що їй не належить, суд вважає, що вимоги п.7.3.4 Договору щодо наявності у дитини окремої кімнати стосуються будь-якого житла, яке не находиться у власності у позивачки.

Таким чином, договором про утримання та виховання дитини передбачено місце проживання дитини з матір`ю та умови проживання з батьком, за яких ОСОБА_12 почав проживати з ОСОБА_2 .

Згідно п.7.4 Договору про виховання та утримання дитини від 03.11.2015 року у випадку, якщо п.п.7.2 і 7.3 цього Договору приміщення не відповідає всім нормам, знаходження та проживання Дитини згідно чинного законодавства України та умов даного Договору, то в цьому випадку Дитина буде проживати з Батьком до тих пір, поки приміщення під проживання Матері з Дитиною не буде приведене в належні норми для проживання.

Не спростовуються позивачем обставини, що батько забрав сина проживати до себе, у зв`язку з відсутністю забезпечення з боку матері окремої кімнати для дитини та враховуючи те, що ОСОБА_12 часто хворіє.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції).

Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють.

Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини.

Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Суд дійшов висновку, що підстав для розірвання договору про утримання та виховання дитини немає, тому визначати місце проживання також немає підстав, оскільки сторони в такому договорі дійшли домовленостей про місце проживання сина, який знаходиться на разі з батьком у відповідності до п. 7.4. Договору про утримання та виховання дитини від 03.11.2015 року.

Суд не приймає до уваги висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки сторони погодили між собою місце проживання дитини та виходячи з забезпечення якнайкращих інтересів.

Виходячи з положень п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також Велика Палата Верховного суду у постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц вказала, що спори щодо визначення місця проживання дитини повинні розглядатися з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

Експертна комісія у висновку, про який вказувалося вище, визначила, що малолітньому ОСОБА_12 найкраще залишатися проживати з батьком та регулярно бачитися з матір`ю, що також враховує суд.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), за участі третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради (, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д), органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Канатна, 134), про розірвання договору про виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини - залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19.12.2019 року.

Суддя: В.Я.Бондар