Справа № 343/1243/19
Провадження № 22-ц/4808/1566/19
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на рішення Долинського районного суду від 17 жовтня 2019 року, в складі судді Монташевич С.М., у справі за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року Вінницький національний медичний університет імені М.І. Пирогова звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь кошти в сумі 188803,41 грн в рахунок відшкодування витрат на навчання та понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивував тим, що у зв`язку із зарахуванням відповідача на навчання на державне замовлення, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та ОСОБА_1 було укладено Угоду про підготовку лікаря, відповідно до якої відповідач взяв на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі порушення взятих на себе зобов`язань, відшкодувати вартість навчання. У свою чергу, позивач взяв на себе зобов`язання забезпечити відповідну якість та рівень підготовки фахівця - відповідача з вищою освітою. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав належним чином та у строки, визначені угодою, доказом чого є успішна здача відповідачем державних іспитів та отримання диплому спеціаліста.

Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету здобув повну вищу освіту, отримав кваліфікацію лікаря, погодився з пропозицією щодо працевлаштування, однак за місцем направлення не прибув, до роботи без поважної причини не приступив, просив стягнути з відповідача кошти в сумі 188803,41 грн в рахунок відшкодування витрат на навчання .

У відзиві на позов, заперечуючи позовні вимоги позивача, ОСОБА_1 зазначив, що положення Закону України «Про освіту» та підзаконного нормативно-правового акту, що передбачають відповідальність за відмову випускника державного вищого навчального закладу відпрацювати за призначенням і направленням, скасовані. Законом України «Про вищу освіту» не передбачено вимог про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 53 Конституції України обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційних прав і свобод, зокрема, конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Станом на 01 вересня 2011 року, коли між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про підготовку лікаря № 1582, ОСОБА_1 не досягнув 18 років, оскільки народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надавали згоди на укладення ним даної угоди і не знали про її зміст. Саме тому, позивач не надав копії письмової згоди його батьків на укладення такої угоди, як цього вимагає ч. 2, ч. 4 ст. 32 та ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Долинського районного суду від 17 жовтня 2019 року у задоволенні позову Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що положення Законів України «Про освіту» та «Про вищу освіту» не містять норм щодо обов`язку відшкодування випускниками, які отримали вищу освіту за державний кошт, вартості навчання. Положення даних законів у взаємозв`язку їх з нормами ч.3 ст. 53 Конституції України, що передбачає доступність та безоплатність вищої освіти та змінами, внесеними у Закон України «Про освіту», якими виключено обов`язок трирічного відпрацювання, не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням затвердженого постановою Кабінету Міністрів У 22 серпня 1996 рок № 992.

Позивач - Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова на дане рішення подав апеляційну скаргу, у якій посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права - не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Так, відповідно до п. 1 та 2 Указу Президента України №77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням), а особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Апелянт зазначає, що згідно угоди відповідач взяв на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Натомість відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. За місцем направлення не прибув, до роботи без поважної причини не приступив, а тому зобов`язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, як наслідок порушення зобов`язання. Таким чином, відповідач порушив ст.ст. 525, 526, 625 ЦК України.

Суд не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки порушенням відповідача своїх зобов`язань, які передбачені угодою про підготовку лікаря.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання задовольнити повністю.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу. Вважає вимоги апеляційної скарги необґрунтованими, безпідставними, такими, що не відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ні законом, ні договором не передбачено нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних, тому вказані вимоги апелянта є безпідставними. Забезпечення стипендією відбувається внаслідок наявності в особи певних особливих якостей, зокрема успішного навчання, також Угодою про підготовку лікаря не передбачено обов`язку відшкодовувати отриману стипендію у разі порушення умов угоди, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача отриманої стипендії.

Положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ та Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ не містять зобов`язальних норм права про відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання, так і не містять делегованої норми права на прийняття КМУ положень про відшкодування вартості навчання.

Позовна вимога позивача щодо стягнення державних коштів на свою користь є незаконною та безпідставною, Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова не наділений правом вимоги до ОСОБА_1 щодо стягнення вартості навчання на свою користь, оскільки не є розпорядником бюджетних коштів і йому не делеговані повноваження відповідним державним органом щодо стягнення державних коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22 серпня 1996 року і Указ Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», на які посилається апелянт, в частині зобов`язання випускників відпрацювати за направленням три роки, або відшкодувати у встановленому прядку до державного бюджету вартість навчання у разі не прибуття за місцем розподілу, відмови приступити до роботи, не відпрацювання трьох років, суперечать статтям 43, 53 Конституції України та статті Закону України «Про вищу освіту», і відповідно не можуть бути застосовані.

Також, положення Закону України «Про освіту» та підзаконного нормативно-правового акту, що передбачають відповідальність за відмову випускника державного вищого навчального закладу відпрацювати за призначенням і направленням, скасовані.

Відповідач просить апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

У судове засідання апеляційного суду представник апелянта не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку.

ОСОБА_1 13 грудня 2019 року надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання формувались відповідно до статті 52 Закону України «Про освіту», яка була виключена із Закону України «Про освіту» 01 липня 2014 року, що відповідно виключає настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 у вигляді відшкодування до державного бюджету вартості навчання за відмови відпрацювання за призначенням після закінчення навчання.

Однак із таким висновком суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено угоду про підготовку лікаря за № 1582, відповідно до якої Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова взяв на себе зобов`язання забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця і після закінчення навчання та одержання ним відповідної кваліфікації забезпечити його місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років, а студент (відповідач) взяв на себе зобов`язання оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямом підготовки медицина, лікувальна справа, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за місцем призначення, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку. В угоді визначено, що вона набирає чинності з моменту її підписання і діє до 1 липня 2017 року. (а.с.7).

Відповідно до витягу із наказу №383 від 23 червня 2017 по Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова, студенту 6 курсу медичного факультету №1 Кіщуку Р.Р. присвоєно кваліфікацію лікаря з видачею диплома (а.с.14).

27 червня 2017 року ОСОБА_1 видано диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 про те, що він у 2017 році закінчив Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова, здобув кваліфікацію: ступінь вищої освіти спеціаліст, спеціальність «Лікувальна справа», професійна кваліфікація лікар (а.с.13).

24 червня 2017 року оформлено картку працевлаштування випускника ОСОБА_1 , відповідно до якої йому запропоновано працевлаштуватися за посадою лікар-онколог в ДОЗ Вінницької ОДА Піщанська ЛПЛ, вул. Леніна, 42, смт. Піщанка Піщанського району Вінницької області. З пропозицією 01 березня 2017 ОСОБА_1 ознайомився і погодився на неї, що засвідчив своїм підписом (а.с.8).

Листом №150 від 26 березня 2019 КП «Піщанська ЦРЛ» Піщанської районної ради повідомила ректора Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про відмову ОСОБА_1 у відпрацюванні за направленням у КП «Піщанська ЦРЛ» ПРР згідно з Наказом ДОЗ №785 від 18.07.2017 «Про зарахування в інтернатуру ОСОБА_1 зі спеціальності за фахом «клінічна онкологія» з 01.08.2017 по 31.01.2019. Після закінчення інтернатури ОСОБА_1 не з`явився в Піщанську ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-онколога. За період навчання в інтернатурі Піщанська ЦРЛ виплатила ОСОБА_1 67981 гривень (а.с.9).

Згідно з наданих суду довідки про стан заборгованості від 23 травня 2019 (а.с.10), розрахунку заборгованості за навчання за 2011-2017 навчальний рік випускника ВНМУ ім. М.І. Пирогова ОСОБА_1 за спеціальністю «Лікувальна справа» (а.с.11) та довідки №18/1797 від 29 серпня 2019 про вартість навчання за спеціальністю «Лікувальна справа» в ВНМУ ім. М.І. Пирогова та розрахунок збитків, які завдані випускником університету ОСОБА_1 за 2011-2017 навчальні роки (а.с.44-47), станом на 23 травня 2019 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 по оплаті навчання становила 188803,41 грн, з яких 149412,03 грн основна сума боргу, 29284,76 грн індекс інфляції та 10106,62 грн 3 (три) відсотки річних.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою №1582), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою №1582) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.

Отже, суд не може, застосувати статтю 43 Конституції України, як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням», оскільки вирішення питання про їхню конституційність відноситься до повноважень Конституційного Суду України.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2011 року, тобто початку навчання ОСОБА_1 у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, регулюються саме ними.

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 (чинний) передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі 754/9440/16-ц (касаційне провадження № 61-22238св18), постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі 607/3694/17 (касаційне провадження № 61-31773 св 18) та інших.

ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Вирішуючи спір, суд не врахував, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди № 1582, яка у судовому порядку недійсною не визнавалась (стаття 204 ЦК України), в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу.

Висновку про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності щодо відшкодування вартості навчання суд дійшов внаслідок неправильного застосування частини першої статті 58 Конституції України.

Колегія суддів, відхиляє доводи відповідача про нікчемність угоди № 1582 від 01 вересня 2011 року з наступних підстав.

Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Батьки позивача, дізнавшись про вчинення угоди № 1582, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим.

Крім того, ОСОБА_1 , будучи вже повнолітнім, не розірвав угоду, не звертався до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує його права та інтереси, належним чином виконував умови угоди, відвідував заняття та виконував навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заперечення відповідача в цій частині.

Умовами угоди № 1582 встановлено обов`язок ОСОБА_1 прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років.

Колегія суддів враховує, що з пропозицією щодо працевлаштування відповідач був ознайомлений 24 червня 2017 року під розписку та надав відповідну згоду на направлення його до ДОЗ Вінницької ОДА Піщанська ЛПЛ. Направлення на роботу було вручено ОСОБА_1 особисто під розписку.

Факт прибуття ОСОБА_1 за місцем направлення у КП «Піщанська ЦРЛ» ПРР згідно Наказу ДОЗ №785 від 18 липня 2017 року «Про зарахування в інтернатуру ОСОБА_1 зі спеціальності за фахом «клінічна онкологія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року та відмова ОСОБА_1 у відпрацюванні на посаді лікаря онколога не менше трьох років свідчить про порушення відвідачем взятого на себе зобов`язання.

Посилання відповідача на те, що пропозиція щодо працевлаштування була надана позивачем після закінчення терміну дії угоди про підготовку лікаря № 1582 не заслуговує на увагу, оскільки вказаною угодою передбачено обов`язок прибути за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення вищого навчального закладу та здобуття кваліфікації лікаря, а у разі відмови прибути за призначенням, відшкодувати вартість навчання.

Посилання на відсутність механізму відшкодування вартості навчання на користь державного бюджету та відсутність підстав для стягнення витрачених на навчання бюджетних коштів на користь Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова не заслуговують на увагу, оскільки Вінницький національний медичний університет імені М.І. Пирогова є установою, яка утримується за рахунок коштів державного бюджету, та є розпорядником бюджетних коштів, які витрачаються на забезпечення навчального процесу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В матеріалах справи відсутні докази надсилання позивачем вимоги про сплату суми боргу ОСОБА_1 , тому немає підстав для стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального права, а тому постановлене рішення згідно вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та стягнення з ОСОБА_1 на його користь грошових коштів у розмірі 149412 грн 03 коп.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої сплата судового збору покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги оплату позивачем при зверненні з позовом до суду судового збору у розмірі 2 832.05 грн, оплати при поданні апеляційної скарги на рішення суду судового збору у сумі 4248.07 грн та виходячи із часткового задоволення вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова 5603.21 грн сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 374, 376, 381-383, 390 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 17 жовтня 2019 року скасувати.

Позов Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 НОМЕР_3 , що проживає в. АДРЕСА_1 ) на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, (21018, м. Вінниця, вул. Пирогова, 56, , р/р НОМЕР_4 ) кошти в сумі 149412 грн 03 коп (сто сорок дев`ять тисяч чотириста двадцять гривень три копійки) в рахунок відшкодування витрат на навчання та витрати по оплаті судового збору в сумі 5603 грн 21 коп (п`ять тисяч шістсот три гривні двадцять одна копійки).

Постанова набирає законної сили з часу її прийняття, однак може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко