Справа № 305/389/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Джуги С.Д.

за участю секретаря - Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 15 березня 2018 року (головуючий суддя Чопик В.В., повний текст рішення складено 25.03.2018) в справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Рахівської міської ради Закарпатської області, Рахівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності, -

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила: - визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24 червня 2011 року № 70 про оформлення права власності на квартиру щодо реєстрації частини житлового будинку, що становить квартиру АДРЕСА_1, на праві приватної власності ОСОБА_1 в цілій частині та видачі свідоцтва про право власності; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Рахівською міською радою 27 січня 2012 року, на частину житлового будинку, що становить квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 18 листопада 1997 року Рахівською державною нотаріальною конторою, вона є власником 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1, що має загальну площу 78,2 кв. м, житлову площу - 43,89 кв. м, із належними до нього надвірними будівлями і спорудами. Позивачу на підставі Державного акту серії НОМЕР_3 на право приватної власності на землю, виданого 11 грудня 1998 року за рішенням Виконавчого комітету Рахівської міської ради від 29 жовтня 1998 року № 85, належить призначена для обслуговування жилого будинку, господарських споруд і будівель земельна ділянка площею 0,077 га, на якій розташований указаний вище будинок.

29 жовтня 2004 року мати позивача - ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 належну їй 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 Щодо відчуження належної до будинку земельної ділянки цивільно-правова угода не укладалася.

Під час розгляду судом іншої справи, в лютому 2016 року позивачу стало відомо, що на підставі рішення Виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24 червня 2011 року № 70 ОСОБА_1 27 січня 2012 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на частину житлового будинку АДРЕСА_1 яку становить квартира НОМЕР_4, загальною площею 100,83 кв. м, житловою площею - 45,46 кв. м. Право власності на цей об'єкт нерухомості зареєстровано КП «Рахівське міське бюро технічної інвентаризації» 31 січня 2012 року.

Указані рішення виконкому та свідоцтво ОСОБА_3 вважає незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними та скасуванню як такі, що видані всупереч вимогам законодавства, оскільки ОСОБА_1 не мав документів, які б посвідчували його права на земельну ділянку під нерухомим майном, а одноосібним власником землі був позивач.

Так, ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2010 року було визнано мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, за умовами якої, зокрема, у володіння останнього були передані відповідні приміщення будинку, було передбачено добудову певних приміщень, після чого загальна площа належної відповідачу частини будинку повинна була становити 61,83 кв. м. Фактично ж оспореними рішенням виконкому та свідоцтвом було визнано і оформлено за ОСОБА_1 право власності на частину будинку, загальна площа якої склала 100,83 кв. м, тоді як позивач на таку добудову будинку згоди не надавав.

Позивач вважає, що відповідач порушив умови мирової угоди і здійснив перебудову і добудову приміщень в інших параметрах, внаслідок чого став власником більшого приміщення. ОСОБА_1 не звертався до позивача як до власника земельної ділянки для надання дозволу на перебудову чи добудову своєї частини будинку, не погоджував із співвласником будинку відповідний проект, не повідомив і про оформлення свого права на нерухомість. Родина відповідача, яка проживає в будинку, не допускає позивача до свого майна, реконструкція зі значним збільшення площі будинку проведена відповідачем таким чином, що позивач не має вільного доступу до своєї земельної ділянки та майна, не може вільно ними користуватися.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 грудня 2016 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року скасовано рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 16 грудня 2016 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Тячівського районного суду від 15 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що на підставі ч.1 ст. 120 ЗК України відповідач набув право власності на земельну ділянку, на якій розташована належна йому квартира, а тому необґрунтованим є посилання позивача на здійснення ним будівництва на належній їй земельній ділянці; суд не врахував преюдиційних обставин, встановлених судовими рішеннями у іншій справі, на що додатково звернув увагу суд касаційної інстанції у своїй ухвалі від 20.09.2017, а суд першої інстанції не врахував висновки касаційного суду. Також суд помилково послався на ст.382 ЦК України, оскільки спірний будинок не є багатоквартирним. Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не доведено факту порушення її суб'єктивного права чи інтересу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 18 листопада 1997 року Рахівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 1770, відповідно до якого вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, майно, що складалося із 1/2 частини жилого будинку по АДРЕСА_1 загальною площею в цілому - 78,32 кв. м, жилою площею в цілому - 43,89 кв. м, із прилеглими до нього надвірними спорудами: літ. «Б», «Д» - сараї, літ. «В» - вбиральня, літ. «Г» - гараж, № НОМЕР_4, 2 - ворота і огорожа (Т.1 а.с.191).

Згідно з витягом з реєстру права власності на нерухоме майно, ОСОБА_4 (мати позивача) та ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності, по 1/2 частини кожна, є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 (Т.1 а. с. 190).

На підставі рішення Виконавчого комітету Рахівської міської ради від 29 жовтня 1998 року № 85 ОСОБА_3 11 грудня 1998 року видано Державний акт серії НОМЕР_3 на право приватної власності на землю щодо призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських споруд і будівель земельної ділянки площею 0,077 га, розташованої по АДРЕСА_4 (Т.1 а.с.130).

29 жовтня 2004 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_6, 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.188-189). У договорі зазначено, що будинок має загальну площу в цілому - 78,32 кв. м, жилу площу в цілому - 43,89 кв. м, до нього належать надвірні споруди: № № 1, 4 - сараї, № 2 - вбиральня, № 3 - гараж, № № 5, 6 - ворота і огорожа.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2010 року визнано мирову угоду щодо поділу в натурі житлового будинку АДРЕСА_4 укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_6, за умовами якої, зокрема:

- ОСОБА_3 визначено в натурі 1/2 частки зі спільного часткового майна - житлового будинку із виділенням у користування, володіння та розпорядження квартири НОМЕР_5 що складається із житлової кімнати площею 16,96 кв. м, кухні-столової площею 9,88 кв. м, тамбуру площею 1,54 кв. м, кладової площею 2,97 кв. м на першому поверсі, приміщення площею 9,97 кв. м на мансардному поверсі, разом - 41,32 кв. м;

- у володінні та користуванні ОСОБА_1 залишено в житловому будинку житлову кімнату площею 15,4 кв. м, кухню площею 8,77 кв. м, коридор площею 5,14 кв. м, коридор площею 4,34 кв. м на першому поверсі, підвал площею 3,64 кв. м, разом: 37,29 кв. м, а також у володінні та користуванні залишено реконструйовані приміщення площами 13,3 кв. м і 4,42 кв. м мансардного поверху;

- ОСОБА_3 зобов'язалася добудувати суміщений санвузол площею 4,2 кв.м. і веранду площею 11,23 кв. м, а також сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 5 935 грн. 70 коп. і надавати йому право вільного доступу (підходу, під'їзду) до належної йому частини будинку;

- ОСОБА_1 зобов'язався добудувати інший суміщений санвузол площею 4,2 кв. м і тамбур площею 2,62 кв. м. (Т.1 а.с.116-118).

Відповідно до мирової угоди загальна площа усіх приміщень належної ОСОБА_3 частини будинку (з урахуванням добудови) була визначена у 56,75 кв.м., загальна площа усіх приміщень, призначених, як зафіксовано в угоді, для володіння та користування ОСОБА_1 (з урахуванням добудови) була визначена у 61,83 кв. м.

Рішенням Виконавчого комітету Рахівської міськради від 24 червня 2011 року № 70 «Про оформлення права власності на квартиру» зареєстровано частину житлового будинку, що становить квартиру НОМЕР_4, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, на праві приватної власності за ОСОБА_1 у цілій частині та видано йому свідоцтво про право власності (Т.1 а.с.5). На підставі цього рішення виконкому ОСОБА_1 27 січня 2012 року було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно на частину житлового будинку - квартиру АДРЕСА_3 (вул. ОСОБА_7) у м. Рахові в цілому, загальна площа квартири - 100,83 кв. м, житлова - 45,56 кв. м. (Т.1 а.с.6), а 31 січня 2011 року право власності на квартиру на підставі указаних документів було за ОСОБА_1 зареєстровано (Т.1 а.с.7).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення міської ради та свідоцтво про право власності на квартиру є незаконними і такими, що порушують права позивача як співвласника будинку та власника земельної ділянки.

Однак з таким висновком суду не може погодитись колегія суддів з огляду на таке.

Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 03.09.2015 у справі № 6-84цс14, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017 - ст. 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В порядку ч.3 ст. 358 ЦК України ОСОБА_3 як співвласник у праві спільної часткової власності, зверталась до суду з позовом про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення порядку користування майном, по якому ухвалою Рахівського районного суду від 20 вересня 2010 року затверджено мирову угоду і розподілено спільний будинок між сторонами.

Таким чином, в силу приписів ч.2 ст. 367 ЦК України право спільної часткової власності сторін припинилося. Тобто сторони являють рівноправними власниками, яким на праві приватної власності належить кожному своя квартира, і після здійснення ними поділу власності у натурі, вже не являються співвласниками у спільній частковій власності, а тому посилання ОСОБА_3 на порушення її прав як співвласника (ст. 356, 358 ЦК України) у зв'язку з ненадання нею згоди на здійснення будівельних робіт є помилковим.

За приписами ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Аналогічна за змістом норма міститься в ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент поділу будинку).

Таким чином, хоча ОСОБА_3 і належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0770 га. на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1, проте в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (чинних на час виникнення спірних правовідносин) у зв'язку із набуттям ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку № 31 у виді квартири НОМЕР_4 - до нього перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком (квартирою НОМЕР_4), будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. А відтак, відповідачу належить земельна ділянка, яка зайнята квартирою АДРЕСА_5 та приналежними до неї будівлями і спорудами, а також та частина земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування, і таке право не залежить від наявності в ОСОБА_3 Державного акту серії НОМЕР_3 на право приватної власності на землю.

Тобто, ОСОБА_1, як єдиний власник квартири АДРЕСА_6, має право здійснювати відносно своєї власності добудову (прибудову) на земельній ділянці, яка зайнята квартирою з приналежними до неї будівлями і спорудами, та на тій частині земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відтак посилання ОСОБА_3 га порушення її прав внаслідок здійснення ОСОБА_1 будівельних робіт на її земельній ділянці є недоречним та не ґрунтується на нормах матеріального права.

При цьому, вказані вище обставини щодо поділу будинку були предметом дослідження судами у справі №305/38/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (Т. 2 а.с. 47-55). Рішенням Рахівського районного суду від 13.08.2014, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 13.10.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.01.2015 встановлено, що після поділу будинку, сторонам на праві приватної власності належать квартира НОМЕР_6 у будинку НОМЕР_7 та квартира НОМЕР_8, якими вони володіють, користуються та розпоряджаються на власний розсуд. Також предметом оцінки у вказаних судових рішеннях була законність здійснення ОСОБА_1 будівельних робіт, та визнано необґрунтованим посилання ОСОБА_3 на протилежне. Постановою Верховного Суду України від 07.10.2015 було відмовлено ОСОБА_3 у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 січня 2015 року (Т. 2 а.с. 56-58). Обставини, встановлені у справі №305/38/13-ц, мають преюдиційне значення для даної справи в силу приписів ст. 82 ЦПК України і на необхідність їх врахування звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 20.09.2017, скасовуючи попередні судові рішення в даній справі. Однак суд першої інстанції, всупереч приписів ч.5 ст. 411 ЦПК України, на це не звернув уваги та не надав жодної оцінки судовим рішенням по справі №305/38/13-ц.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що збільшення загальної площі квартри при виконанні будівельних робіт відповідачем здійснено за рахунок збільшення площі мансардного поверху, збільшення будівельного об'єму мансардного поверху, додатково влаштованої конструкції для надбудови другого поверху. Тобто, будівельні роботи фактично проведені ОСОБА_1 виключно в межах земельної ділянки, необхідної для обслуговування квартири АДРЕСА_1 яка належить йому на праві особистої приватної власності після поділу житлового будинку, що само по собі не може порушувати суб'єктивних прав чи інтересів ОСОБА_3

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування та свідоцтвом про право власності не порушено жодних прав позивача.

Також апеляційний суд враховує, що зважаючи на наявність судових рішень по справі №305/38/13-ц примусове знесення здійсненої відповідачем надбудови є неможливим, а відтак оспорення рішення Виконавчого комітету Рахівської міськради від 24 червня 2011 року № 70 та свідоцтва на право власності на нерухоме майно в жодному разі не може забезпечити поновлення порушеного права (за умови доведеності такого порушення). Тобто, обраний позивачем спосіб захисті крім того є ще й не ефективним за своєю суттю.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що пред'явлений ОСОБА_3 позов задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ст. 141 ЦПК України на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1653,60 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 15 березня 2018 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Рахівської міської ради Закарпатської області, Рахівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_7 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 1653,60 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три гривні шістдесят копійок) у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2019 року.

Головуюча

Судді