Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 361/5027/16-ц

провадження № 61-5028св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ», ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Сердинського В. С., від 23 жовтня

2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С., від 21 лютого

2019 року, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 28 березня 2019 року, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду

від 11 квітня 2019 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ» (далі - ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ»), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Татаринцева Є. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 грудня 2006 року між ним та

АБ «Банк регіонального розвитку» було укладено кредитний договір

№ 27/10-7211, відповідно до умов якого він отримав кредит у сумі 56 тис. доларів США зі сплатою 13% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань між АБ «Банк регіонального розвитку» та ним було укладено іпотечний договір № 027/Д3946І, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано майнові права на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .

10 квітня 2008 року між сторонами було укладено додатковий договір до іпотечного договору № 027/Д3946І, яким внесено зміни до пункту 1.2 іпотечного договору та зазначено, що в іпотеку банку передано квартиру

АДРЕСА_2 . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66387395 йому стало відомо, що відбулася заміна іпотекодержателя на ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ», підстава внесення вищевказаного запису - рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є. А. від 07 грудня 2015 року. З цієї ж довідки йому стало відомо про те, що 17 березня 2016 року право власності на належну йому квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 згідно рішення приватного нотаріуса на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 як покупцем та ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» як продавцем. На думку позивача, набуття ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру є незаконним, а договір купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки такий продаж відбувся з грубим порушенням норм чинного законодавства. Зокрема вказував, що він не отримував від іпотекодержателя будь-яких повідомлень на свою адресу про намір реалізації позасудового способу задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки. Крім того, продаж квартири відбувся з грубим порушенням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 17 березня 2016 року між ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» та ОСОБА_2 , і скасувати відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання спірного правочину недійсним. На адресу позивача, вказану позичальником у кредитному та іпотечному договорах, було направлено вимогу про повернення боргу, яка повернулась на адресу іпотекодержателя з відміткою про закінчення терміну зберігання. Також суд вважав, що не є підставою для задоволення позовних вимог і положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вимоги вказаного закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 05 грудня 2006 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня

2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що боржник неналежним чином виконував свої обов`язки за кредитним договором, тому ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ», як особа, яка набула на підставі договору права іпотекодержателя, отримала право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір купівлі-продажу, укладений відповідно до умов іпотечного договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений відповідачами у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку», на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі. ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів повідомлення кредитора про зміну адреси місця проживання. Наслідком недодержання іпотекодержателем процедури, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», законодавець визначив відшкодування іпотекодержателем збитків, а не визнання недійсним договору. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 17 березня 2016 року позивач був власником іншого нерухомого майна, що виключає можливість застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин.

Короткий зміст додаткових рішень суду першої та апеляційної інстанції

Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 тис. грн. Стягнуто з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 тис. грн.

Судові рішення мотивовані тим, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а відповідачами понесено судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, що підтверджується наданими ними належними, допустимими та достовірними доказами, не спростованими позивачем, отже наявні підстави для задоволення заяв відповідачів та стягнення з позивача понесених ними витрат у доведеному ними розмірі.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня

2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі

10 тис. грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 тис. грн.

Суд апеляційної інстанції дійшов аналогічних висновків, викладених вище, вказавши, що відповідачі надали належні та допустимі докази на підтвердження понесених ними витрат під час апеляційного розгляду справи.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи особи, яка їх подала

У касаційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також відмовити у задоволенні заяв відповідачів про розподіл судових витрат, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційних скарг зводяться до того, що суди не звернули увагу на те, що позивача не було повідомлено про заміну іпотекодержателя. Позивача не було належним чином повідомлено про порушення основного зобов`язання та намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Вимога про повернення боргу не містить всіх необхідних реквізитів, передбачених статтею 35 Закону України «Про іпотеку». Суди не врахували правову позицію щодо наслідків ненаправлення повідомлення про порушення основного зобов`язання, висловлену Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі

№ 761/24380/15-ц. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суди попередніх інстанцій не врахували, що матеріали справи не містять оригіналів платіжних документів, а представник відповідача ОСОБА_5 не був залучений судом до участі у справі як фахівець у галузі права. Відповідачі не надали документального підтвердження обсягу та вартості наданих послуг.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

У відзивах на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить залишити касаційні скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

У відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить задовольнити касаційні скарги ОСОБА_1 та скасувати оскаржені судові рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 25 квітня 2019 року та від 26 квітня

2019 року відкрито касаційне провадження за поданими касаційними скаргами.

16 травня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

До Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про зупинення касаційного провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 757/13243/17-ц.

Заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 757/13243/17-ц вказано, що Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 березня 2018 року у справі

№ 910/22788/15. Підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу у справі № 910/22788/15 є порушення приписів статей 42-44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та надання згоди боржником заставному кредитору на відчуження предметів іпотеки, яку заявник також просив визнати недійсною.

Ураховуючи те, що правовідносини у справі №757/13243/17-ц, яка переглядається Великою Палатою Верховного Суду, та у справі, яка переглядається колегією суддів, не є подібними, фактичні обставини у вказаних справах є різними, тому підстави для зупинення касаційного провадження відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27/10-721І, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит)

у сумі 56 тис. доларів США, а позичальник зобов`язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 13% річних та повернути кредит в терміни та на умовах, встановлених цим договором (т. 1, а. с. 7-12).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 027/ДЗ946І, відповідно до умов якого в іпотеку було передано майнові права на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .

10 квітня 2008 року між сторонами було укладено додатковий договір до іпотечного договору № 027/Д3946І, яким внесено зміни до пункту 1.2 іпотечного договору та зазначено, що в іпотеку банку передано квартиру

АДРЕСА_2 .

Згідно з постановою Правління Національного банку України від 02 грудня 2009 року № 713 «Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації АБ «Банк регіонального розвитку» з 07 грудня 2009 року було відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації банку. У зв`язку із завершенням строку ліквідаційної процедури банку його непродані активи та перелік незадоволених вимог кредиторів, відповідно до статті 96 Закону України «Про банки та банківську діяльність» і договору про передавання в управління непроданих активів банку, були передані в управління визначеній Національним банком України юридичній особі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (т. 1, а. с. 24).

20 листопада 2013 року між АБ «Банк регіонального розвитку», ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та Національним банком України було укладено договір про передавання в управління непроданих активів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 3960 (т. 1, а. с.177-183).

30 вересня 2015 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» укладено договір

№ 009 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором

від 05 грудня 2006 року №27/10-721І, укладеним між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_1 . На день укладення цього договору розмір зобов`язань позичальника за кредитним договором складав 30 689,13 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України є еквівалентом 660 661,60 грн (т. 2, а.с.16-19).

13 жовтня 2015 року ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» направляло на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вимогу про виконання договірних зобов`язань за спірним кредитним договором та повідомлення про наявність права та наміру у разі невиконання вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу будь-якій особі-покупцю (т. 1, а.с. 69-70).

07 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. було посвідчено договір про відступлення прав за іпотечним договором № 027/ДЗ946І, посвідченим

05 грудня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р. П. На підставі зазначеного договору ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ» набуло статус іпотекодержателя нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (т. 2, а. с. 21-28).

Пунктом 2.4.5 іпотечного договору від 05 грудня 2006 року № 027/ДЗ946І передбачено право іпотекодержателя у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки самостійно обрати шлях реалізації своїх прав з урахуваннями розділу 4 цього договору, який за згодою сторін є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно розділу 4.4 іпотечного договору від 05 грудня 2006 року сторони цього договору дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому договорі. Так, за рішенням іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватись шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, статей 36-38 Закону України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може відбуватись одним з наступних шляхів, зокрема шляхом використання іпотекодержателем права, наданого цим пунктом договору, від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», продаж відбувається за ціною, що дорівнює (або перевищує в разі наявності покупців) розміру заборгованості, яка підлягає задоволенню за рахунок предмета іпотеки станом на дату продажу (підпункт 4.4.2).

05 січня 2016 року позивачу ОСОБА_1 було направлено вимогу

№ 02-03/01 про повернення боргу за кредитним договором від 05 грудня 2006 року № 27/10-7211 та попереджено, що у випадку невиконання цієї вимоги буде звернуто стягнення на майно шляхом переходу/набуття права власності на майно за ціною 582 200 грн, визначеною на підставі оцінки предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, що було передано в іпотеку за іпотечним договором № 027/Д3946І, посвідченим 05 грудня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р. П., за реєстровим № 4949, з урахуванням змін та доповнень, внесених додатковим договором № 1 від 10 квітня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р. П., за реєстровим № 1039. Вимогу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 5. Вимога повернулась у зв`язку із закінченням терміну зберігання (т. 1, а. с. 133-137).

На підставі звіту про незалежну оцінку майна від 11 грудня 2015 року, складеного ТОВ «Чіріков Консалт» визначено оціночну вартість квартири

АДРЕСА_2 у розмірі 582 200 грн.

17 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між іпотекодержателем квартири - ТОВ «Колекторська компанія «ГАРАНТ», яке виступило продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, зареєстрований в реєстрі за № 147 (т. 2, а. с. 60-63).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно статті 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У відповідності до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (частини п`ята-шоста статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Встановивши, що позивач неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, виконання яких забезпечено договором іпотеки від 05 грудня 2006 року, що містив застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і передбачав, зокрема, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві з метою задоволення своїх вимог у разі неналежного виконання боржником основного зобов`язання, врахувавши, що ціну продажу предмета іпотеки ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» визначило відповідно до умов договору на підставі звіту про оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності, а посвідчення договору здійснено приватним нотаріусом відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки обставин, які б свідчили про недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу з визначених статтями 203, 215 ЦК Україниправових підстав, не встановлено.

Та обставина, що ОСОБА_1 не отримав повідомлення про намір іпотекодавця звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іншій особі не має наслідком визнання вказаного договору недійсним, а може виступати підставою для відшкодування цим особам завданих збитків (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Колегія суддів також враховує, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повідомлення іпотекодавця про зміну місця проживання, оскільки вимога про погашення боргу з повідомленням про реалізацію предмета іпотеки була направлена на адресу позичальника, вказану у іпотечному та кредитному договорах.

Суд апеляційної інстанції встановив відсутність підстав для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки станом на 17 березня 2016 року ОСОБА_1 був власником іншого нерухомого майна.

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/24380/15-ц, оскільки предметом позову у вказаній справі було визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ці та інші доводи касаційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Вирішуючи клопотання відповідачів про стягнення з позивача на їх користь витрат, пов`язаних з правничою допомогою під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суди попередніх інстанцій врахували вимоги статей 133, 137, 141 ЦПК України, дослідили письмові докази, надані на підтвердження витрат (копії договорів, ордеру, акту, квитанцій) та обґрунтовано виходили з їх доведеності. Позивач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також не довів їх неспівмірність у цій справі.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня

2018 року, постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого

2019 року, додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 28 березня 2019 року, додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Поновити виконання додаткової постанови Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович