Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9322/18
30 січня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси
В складі: головуючого судді Демчик Р.В.
при секретарі Бузун Л.В
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Володимирвича про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1В, ОСОБА_2СС звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позов обґрунтовують тим, що являються співвласниками квартири АДРЕСА_1. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_3 продав належну йому 3/8 частини вищевказаної квартири позивачці ОСОБА_1 За даною адресою, зареєстровані члени її сімї: ОСОБА_2, - син; ОСОБА_3, - брат.
Однак враховуючи, що після укладення договору купівлі-продажу відповідач перестав бути співвласником в квартирі тим самим втратив право користування нею, тому позивачі звернулися в суд з позовом, та просять визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Ухвалою суду від 23 листопада 2018 року провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позивачі в судове засідання не зявились, надали суду письмові заяви, в яких просили провести судовий розгляд за їх відсутності. Вимоги викладенні в позові підтримали в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 10 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_3 продав належну йому 3/8 частину квартири АДРЕСА_2 позивачу ОСОБА_1 (а.с.3).
Згідно довідки про склад сім»ї ОСББ «Нижня Горова», за вищезазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 власник; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, - син власника; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, - брат власника (а.с.8).
Як вбачається з Акту опитування сусідів від 28 травня 2018 року ОСОБА_3 за адресою зареєстрованого місця проживання не проживає з 09.03.2012 року (а.с.7).
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ст.316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317ЦК). Як зазначено у ч.1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї , а також членами сімї попереднього власника житла.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.346 ЦК України підставами припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належить особі.
Таким чином відповідач втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, Нижня ГороваАДРЕСА_3, як член сім'ї власника квартири.
Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання вже понад шести років, не користується цим житлом і не виконує обовязків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. .
Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.
Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11.
Отже позивачем обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Враховуючи, що відповідач відсутній протягом понад шести років за місцем свого проживання, не користується житловим приміщенням без поважних причин, не виконує обовязки наймача житла, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, то суд враховує відсутність в матеріалах справи будь-яких клопотань з боку позивача, про відшкодування йому судових витрат за рахунок відповідача.
Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 273, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 316, 405, 526, 815 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Володимирвича про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 Володимирвича, (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_4) таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою:м. Черкаси, АДРЕСА_5.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Черкаської протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Головуючий: ОСОБА_4