Провадження № 2/161/106/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2019 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.

за участю секретаря судового засідання - Новаковської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Свій позов мотивує тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17 липня 1982 року, шлюб зареєстровано Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 631. Від шлюбу на даний час неповнолітніх дітей немає. Вказує на те, що сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини. З 2015 року фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі та суперечить її інтересам. На підставі наведеного, просить розірвати шлюб, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та 2 275 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримала.

Відповідачем на адресу суду подано заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 1982 року Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області був зареєстрований шлюб між сторонами, про що зроблений відповідний актовий запис № 631 (а.с.3).

Від шлюбу на даний час неповнолітніх дітей немає.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружини, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

Як вбачається зі змісту ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю встановлено, що проголошена Конституцією охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими.

Статтею 112 СК України визначено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які склалися в даній сім'ї, та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, а також беручи до уваги категоричне заперечення позивачем щодо збереження сім'ї та визнання позову відповідачем, з врахуванням вимог ст.ст. 24, 55, 56, 112 СК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно розірвання шлюбу є підставними та підлягають до задоволення.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У статті 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи визнання позову відповідачем, за позовну вимогу про розірвання шлюбу з нього на користь позивача слід стягнути 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 352,40 грн. Інші 50%, тобто 352,40 грн., слід повернути позивачу безпосередньо із бюджету.

Також, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в сумі 2 275 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з умов договору про надання правової допомоги № 152 від 23.11.2018 (п.3.1) виплата адвокату гонорару клієнтом здійснюється у розмірі, що визначений додатковою угодою до даного договору.

Проте, до матеріалів справи не додано ні додаткової угоди, ні кошторису наданих і виконаних робіт, ні інших доказів, з яких вбачається, що адвокатом за надані ним послуги було обраховано плату, розмір якої погоджено клієнтом.

Крім того, на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та погодження розміру їх оплати клієнтом. Не надано доказів (актів виконаних робіт, детального опису робіт, розрахунку), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги. Відсутність таких доказів не дає можливості перевірити правильність розміру, який сплачено за надану правову допомогу.

Доданий до позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат не є належним та допустимим, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, доказом на підтвердження факту надання та тривалості надання правничої допомоги. Судом, також, критично оцінено вказану у розрахунку суму 1000 грн. за участь адвоката у 2 судових засіданнях, оскільки адвокат взагалі не брав участі у розгляді даної справи.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 275 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 137, 141, 142, 265 ЦПК України, ст. 112 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, зареєстрований 17 липня 1982 року Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 631 - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_4, ІПН НОМЕР_2) 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок) на відшкодування суми сплаченого судового збору.

Повернути ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_4, ІПН НОМЕР_2) з Державного бюджету України 50 % сплаченого судового збору згідно квитанції від 23.11.2018 року № 45, що становить 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок). Оригінал цієї квитанції залишити в матеріалах цивільної справи Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/18887/18.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 04.02.2019 року.

Суддя Черняк В.В.