Єдиний унікальний номер 227/1163/15-ц Номер провадження 22-ц/804/2933/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

при секретарі Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання договору поруки припиненим (справа № 227/1163/15-ц, суддя Хандурін В.В., рішення ухвалене в місті Добропілля Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (скорочено ПАТ «ВБР», Банк) звернулось до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 48 591,92 грн., яка виникла станом на 27 лютого 2015 року та складається з 10 984,24 грн. поточної заборгованості по тілу кредиту; 11 015,76 грн. простроченої заборгованості по тілу кредиту, 0,01 грн. поточної заборгованості за процентами; 1 226,00 грн. простроченої заборгованості за процентами, 9 525,91 грн. суми пені; 15 840,00 грн. заборгованості по комісії. Позовні вимоги мотивовані порушенням з боку позичальника ОСОБА_1 зобов`язань з повернення кредиту, якою 29 серпня 2013 року з ПАТ «ВБР» був укладений кредитний договір № IKCASHSHG.162587.001. 29 серпня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № РХ029031.162577.001, згідно якого ОСОБА_2 поручилась перед ПАТ «ВБР» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № IKCASHSHG.162587.001 від 29 серпня 2013 року в розмірі 48 591,92 грн.

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором № IKCASHSHG.162587.001 від 29 серпня 2013 року у розмірі 48 591,92 грн., яка складається з: 10 984,24 грн. поточної заборгованості по тілу кредиту; 11 015,76 грн. простроченої заборгованості по тілу кредиту; 0,01 грн. поточної заборгованості за процентами; 1 226,00 грн. простроченої заборгованості за процентами; 9 525,91 грн. суми пені; 15 840,00 грн. заборгованості по комісії, та вирішено питання про розподіл судових витрат.

14 листопада 2018 року відповідачі звернулися до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою про перегляд заочного рішення суду, вважали суму заборгованості завищеною банком на 37 607,68 грн. Про існування заочного рішення суду відповідачі дізналися 07 листопада 2018 року, коли отримали постанову про арешт коштів боржника. Відповідачі не отримували ані позовної заяви, ані копії заочного рішення суду, у зв`язку з чим були позбавлені можливості вчасно звернутися до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду. На підставі викладеного, відповідачі просили поновити їм строк на подання заяви до суду про перегляд заочного судового рішення, скасувати заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року та переглянути зазначене рішення.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2019 року заяву відповідачів про перегляд заочного рішення суду було задоволено, заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. ,

До суду надійшов відзив відповідачів на позовну заяву Банку про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначено, що 29 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит та має заборгованість з виплати кредиту перед Банком з причин проведення АТО та тривалих артобстрілів м. Авдіївка Донецької області, де проживають відповідачі. Філія банку за місцем їх проживання перестала функціонувати, у відповідача змінились фінансові обставини і він не має змоги повернути кредит. З метою забезпечення повернення кредиту також було укладено договір поруки з ОСОБА_2 За позовною заявою позивач просив стягнути з відповідачів суми боргу в розмірі 48 591,92 грн., яку відповідачі вважають завищеною на 37 607,67 грн., виходячи з наступного. Місто Авдіївка віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у зв`язку з чим нараховані суми штрафів та пені в загальному розмірі 37 607,67 грн. є незаконно нарахованими з тієї причини, що нарахування пені та штрафів при вказаних обставинах не проводиться. Окрім того, у період з квітня 2014 року по серпень 2016 року на території Донецької області була відсутня філія будь-якого банку, де можливо було проводити платежі на користь кредитора, таке становище унеможливлювало внесення грошових коштів до установи банку. Вимог обов`язкового виїзду до іншого міста Донецької області для внесення грошових коштів боржником у договорі кредитування не міститься. За таких обставин сума до стягнення, яка визначена позивачем, є неправомірною та збільшеною, у зв`язку з чим відповідачі просили відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Окрім того, 16 травня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ«ВБР» про визнання договору поруки припиненим, в якому зазначила, що відповідно до умов укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «ВБР» кредитного договору, ОСОБА_2 погодилась нести відповідальність за договором кредиту тільки в межах зобов`язань, які виникли на момент укладення договору кредиту та в межах тієї процентної ставки, що була на момент надання кредиту. Відповідачу ОСОБА_2 не було відомо про наявність прострочення повернення кредиту з боку відповідача ОСОБА_1 За даним кредитним договором ні кредитор, ні боржник претензій з причин несплати кредиту з моменту його отримання не надавав і вимог не заявляв. Позивач, згідно умов кредитного договору, повинен був повідомити поручителя про настання негативних факторів по сплаті кредиту основним боржником у семиденний строк з моменту прострочення повернення кредиту. У поручителя виникає відповідальність з моменту невиконання позичальником зобов`язань, якщо він попереджений про наявність таких обставин і у розмірі відповідальності на момент укладення договору поруки. Таким чином, ОСОБА_2 не надавала згоди нести відповідальність за різницю у збільшеній відповідальності в сумі 48 591,92 грн. на момент розгляду справи. З моменту настання відповідальності у ОСОБА_2 , як у поручителя, спливло більш як 2 роки на момент подання кредитором позову до суду. Тим самим, втрачено шестимісячний строк та однорічний строк, у відповідності до ст. 559 ЦК України, для пред`явлення вимоги поручителю. Окрім того, у відповідача як у поручителя, змінились зобов`язання без її згоди, у зв`язку з чим відповідальність поручителя зросла більш як вдвічі, на що поручитель не надавав згоди. Таким чином, вимоги, які передбачені ст. 559 ЦК України, кредитором не виконані, оскільки підставою припинення договору поруки є зміна основного зобов`язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя без його згоди. Окрім того, закінчення строку, згідно частини 4 ст. 559 ЦК України, є підставою для припинення поруки. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила прийняти до розгляду зустрічну позовну заяву про визнання договору поруки припиненим, об`єднати зустрічний позов з первісним позовом та визнати припиненою поруку за договором № PX029031.162577.001 від 29 серпня 2013 року.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2019 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «ВБР» про визнання договору поруки припиненим, об`єднано в одне провадження зазначений зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «ВБР» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, встановлено строк для відповідача за зустрічним позовом для подання відзиву на зустрічний позов. У встановлений судом строк відзиву відповідача на зустрічний позов до суду не надійшло.

Окрім того, 09 липня 2019 року до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» з проханням залучити його до участі в справі, як правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», оскільки 06 лютого 2018 року між ПАТ «ВБР» в особі Уповноваженої особи ФГВФО та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», відповідно до чинного законодавства України, був укладений договір відступлення прав вимоги № 103. Відповідно до умов цього договору, відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі, і за кредитним договором № IKCASHSHG.162587.001 від 29 серпня 2013 року.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2019 року заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про залучення до участі в справі в якості правонаступника позивача задоволено, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до участі в справі в якості правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку».

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2019 року позов Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором № IKCASHSHG.162587.001 від 29 серпня 2013 року у розмірі 43 012,82 грн., яка складається з: 10 984,24 грн. поточна заборгованість по тілу кредиту; 11 015,76 грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту; 0,01 грн. поточна заборгованість по процентам; 1 226,00 грн. прострочена заборгованість по процентам; 3 946,81 грн. сума пені; 15 840,00 грн. заборгованість за комісією.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», витрати, пов`язані з публікацією у пресі - в газеті «Урядовий Кур`єр» № 156 від 27 серпня 2015 року, оголошення про виклик відповідачів у розмірі 557 грн. 55 коп., тобто по 278 грн. 77 коп. з кожної.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 430 грн. 04 коп., тобто по 215 грн. 02 коп. з кожної.

Із вказаним судовим рішеннями не погодились ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення суду про стягнення заборгованості та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Банку за первісним позовом у повному обсязі.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду і задовольнити її зустрічні позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування доводів скарги зазначили, що нараховані суми - штрафу за прострочення заборгованості по тілу кредиту, штрафу за прострочення заборгованості по процентам, сума пені та заборгованість по комісії в загальному розмірі 37 607,67 грн. є незаконно нарахованими сумами до стягнення, оскільки Національним банком України видано постанову, якою заборонено проводити нарахування пені та штрафів на прострочені обов`язки з повернення кредитів особам, що знаходяться на територіях проведення АТО. Відповідачі постійно мешкають в м. Авдіївка Донецької області, де проходить активна фаза антитерористичної операції Крім того, в період з квітня 2014 року по серпень 2015 року на території Донецької області була відсутня філія будь-якого Банку, де можливо було проводити платежі на користь кредитора.

Крім того, відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_2 погодилась нести відповідальність за договором тільки в межах зобов`язань, які виникли на момент укладення договору кредиту та в межах тієї процентної ставки, що існувала на момент надання кредиту. Їй не було відомо про наявність прострочення повернення кредиту з боку відповідача ОСОБА_1 За даним кредитним договором ні кредитор, ні боржник претензій з приводу несплати кредиту їй не заявляли. Договір поруки, який вона підписала, зобов`язує повідомляти її про настання негативних фактів по сплаті кредиту.

Таким чином, вона не надала згоди нести відповідальність за різницю у збільшенні відповідальності в сумі 48 591, 92 грн. на момент розгляду справи.

З моменту настання відповідальності у неї, як у поручителя, спливло більше як два роки на момент подання кредитором позову до суду. Тим самим, позивач втратив шести місячний та однорічний строк у відповідності до ст. 559 ЦК України для пред`явлення вимоги до поручителя.

Суд першої інстанції не звернув увагу на збільшення відповідальності поручителя та не задовольнив зустрічний позов (т.1 а.с. 243 246).

У відзиві на апеляційну скаргу правонаступник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заперечував проти доводів апеляційної скарги та зазначив, що розмір нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання станом на 14 квітня 2014 року склав 3 946,81 грн., яку й стягнув суд, зменшивши розмір пені з 9 525,91 грн., що була нарахована позивачем станом на 27 лютого 2015 року. Тобто, судом враховано положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та відмовлено у стягнення пені, що була нарахована після 14 квітня 2014 року. Також судом встановлено, що згідно матеріалів справи 11 015,76 грн. та 1 226,00 грн. є простроченою заборгованістю по тілу кредиту та простроченою заборгованістю за процентами, а не штрафом, як помилково вважають апелянти.

Посилання відповідача ОСОБА_2 , що вона не була обізнана про умови кредитного договору та щодо визнання договору поруки припиненим з причини пропуску строку, встановленого ч.4 ст.55 ЦК України, то останнє не відповідає матеріалам справи. Поручитель за п. 5 договору підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитного договору. Згідно з п.п. 18.1 договору поруки, передбачено повернення кредиту, наданого у вигляді строкового кредиту в сумі 22 000 грн. на особисті потреби на строк з 29 серпня 2013 року по 28 серпня 2916 року включно. Таким чином, зі змісту зазначеного договору вбачається, що поручитель був обізнаний про суму кредиту, строки і розміри його погашення, розмір відсотків та комісії.

Відповідно до п.14 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Як вбачається з матеріалів справи, позичальник взагалі не здійснював повернення кредитних коштів, фактично з моменту отримання. В той же час, вимоги про визнання поруки припиненою щодо окремих періодичних платежів боржника за кредитним договором, ОСОБА_2 не заявляла.

З матеріалів справи вбачається, що боржник (а отже і поручитель) узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами та іншими виплатами,в строк до 28 серпня 2016 року включено, згідно з графіком погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

За таких обставин та з підстав, передбачених нормами матеріального права, судом встановлено, що сторони визначили строк дії поруки п`ять років від настання терміну повернення кредиту, враховуючи, що термін кредитування сторони узгодили до 28 серпня 2016 року, а Банк в судовому порядку пред`явив вимоги про стягнення заборгованості 25 березня 2015 року.

На підставі викладеного, відповідач не навів жодних доказів належного виконання умов кредитного договору та не вказав, які саме норми права порушено судом, а тому не може бути скасовано законне рішення суду з формальних міркувань (т.3 а.с. 25 - 26).

В судове засідання учасники справи не з`явилися, але про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином ( т. 3 а.с. 39, 40, 41, 42, 43, 44).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу у відсутності сторін, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

29 серпня 2013 року між ПАТ « ВБР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKCASHSHG.162587.001, відповідно до якого позивач зобов`язався надати позичальнику в тимчасове, платне користування грошові кошти у розмірі 22 000,00 грн., що підтверджується копією розпорядження про проведення видачі кредиту по кредитному договору з рахунку 2203.0.027877302 Ковтун О. ОСОБА_3 ., відкритому в ПАТ «ВБР» через касу відділення ПАТ «ВБР» № 11 від 29 серпня 2013 року у розмірі 20000,00грн., та копією розпорядження щодо здійснення утримання комісії за надання фінансового інструменту по кредитному договору в сумі 2 000,00 грн. від 29 серпня 2013 року. Терміном користування кредитом встановлено до 28 серпня 2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001 % на рік та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 4 % від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № IKCASHSHG.162587.001 від 29 серпня 2013 року було укладено договір поруки № PX029031.162577.001, згідно якого ОСОБА_2 поручилася перед ПАТ «ВБР» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і ОСОБА_1 , включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно п. 6 договору поруки, у випадку невиконання ОСОБА_1 будь-якого зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають перед позивачем як солідарні боржники.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, період сплати кредиту, комісії та відсотків: з 1-го по 10-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті кредиту, комісії та відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими ( крім випадків розірвання договору). Згідно п. 6.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі 36 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно п. 2.5 кредитного договору, повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу на транзитний рахунок, зазначений в п.1.8 кредитного договору згідно графіку, погашення який є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.п. 2.7, 2.8 кредитного договору, розрахунок відсотків за користування кредитом здійснюється щодня з дати списання коштів з позичкового рахунку до останнього місяця (включно). Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється щоденно, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів у році.

Згідно п. 6.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена в п.1.1.3 договору, від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

При порушенні строків сплати процентів за користування кредитом та /або комісії Банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення у відповідності із п.6.3 кредитного договору.

Відповідачі за первісним позовом зазначили, що не погоджуються з наведеним позивачем розрахунком та вважають суму заборгованості безпідставно завищеною. Відповідачі зазначають, що позивачем заявлено до стягнення суму боргу в загальному розмірі 48 591,92 грн., яка складається з: 10 984,24 грн. тіло кредиту, 11 015,76 грн. штраф за прострочення заборгованості по тілу кредиту, 0,01 грн. прострочення за процентами, 1 226,00 грн. штраф за прострочення заборгованості по процентам, 9 525,91 грн. сума пені, 15 840,00 грн. заборгованість по комісії.

В той же час, позивачем наведено розрахунок, відповідно до якого станом на 27 лютого 2015 року заборгованість відповідачів складає в загальному розмірі 48 591,92 грн., яка складається з 10 984,24 грн. поточної заборгованості по тілу кредиту; 11 015,76 грн. простроченої заборгованості по тілу кредиту; 0,01 грн. поточної заборгованості за процентами; 1 226,00 грн., простроченої заборгованості за процентами; 9 525,91 грн. суми пені; 15 840, 00 заборгованості по комісії (т.1 а.с. 22 - 29).

Згідно пп. 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 кредитного договору,укладеного між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 , кредит надається в сумі 22 000,00 грн. на наступні цілі: в розмірі 20 000,00 грн. надається на споживчі потреби; та в розмірі 2 000,00 грн. з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту. Термін користування кредитом встановлено до 28 серпня 2016 року. Процентна ставка за користування кредитом 0,001 % процентів річних. Позичальник сплачує Банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 4,00 відсоток від суми кредиту по договору, щомісяця, в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні. Розрахунок та нарахування здійснюється щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за місяць видачі кредиту не нараховується. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначений у п. 1.2. Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, період сплати кредиту, комісії та процентів: з 1-го по 10-те число кожного місяця, починаючи з наступного місяця, після дати підписання даного договору. При несплаті кредиту, комісії та процентів у зазначений строк вони вважаються простроченими. Пунктом 3.1.9 встановлено право банку на дострокове стягнення кредиту, процентів і комісії в порядку, передбаченому п.п. 2.10, 2.11, 3.1.5, 3.1.6, при настанні умов, зазначених в п. 3.1.11, згідно якого, зокрема, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору в т. ч. при порушенні цільового використання коштів, Банк має право, на власний розсуд, в тому числі, змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

Підпунктами 4.2.1 та 4.2.4 кредитного договору встановлено обов`язок позичальника здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та комісію, виконувати всі свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. У випадку загрози зриву строків повернення кредиту та процентів за його використання інформувати банк в письмовій формі не пізніше ніж за 7 (сім) календарних днів до дати погашення кредиту та процентів.

Аналізуючи викладене, суд не прийняв до уваги ствердження відповідачів про те, що позивачем було безпідставно та в порушення вимог чинного законодавства нараховано штрафи за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором, оскільки позивачем не заявляються до стягнення штрафи, а суми 11 015,76 грн. та 1 226,00 грн. є простроченою заборгованістю по тілу кредиту та простроченою заборгованістю за процентами, відповідно.

Суд також не прийняв до уваги доводи відповідачів про відсутність фінансової можливості сплачувати заборгованість за кредитним договором, оскільки, згідно статті 617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

В той же час, суд враховував доводи відповідачів стосовно неправильного нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором, виходячи з наступного:

Пунктом 6.3 кредитного договору встановлено, що за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Суд зазначив, що згідно зі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669 VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та /або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Положення частин першої і другої цієї статті не поширюються на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, укладеними з юридичними особами і фізичними особами - підприємцями, місцезнаходженням яких є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, якщо такі договори укладені після 1 січня 2018 року або до яких після 1 січня 2018 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженням Кабінетом Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, м. Авдіївка Донецької області віднесено до вказаного переліку.

Також, Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 14 квітня 2014 року розмір нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання складав 3 946,81 грн., а станом на 27 лютого 2015 року 9 525,91 грн. (т. 1 а.с. 38 - 45).

З урахуванням того, що від сплати пені, нарахованої після 14 квітня 2014 року, відповідачі на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» мають бути звільнені, то розмір пені, який підлягає стягненню, на думку суду складає, 3 946,81 грн., а нарахована пеня в розмірі 5 579,10 не підлягає стягненню, оскільки її було нараховано після 14 квітня 2014 року.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання договору поруки недійсним, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки РХ029031.162577.001. Згідно з п. 1 цього договору, його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, що укладеним між кредитором та боржником. Строк, розмір кредиту, цілі, відсотки, комісій, винагороду за надання фінансового інструменту, винагороду за резервування ресурсів, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у п. 18 цього договору, згідно якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 22 000,00 грн. (т. 1 а.с. 51).

Згідно з п. 2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель за п. 5 договору підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитного договору. Згідно п. 6 договору поруки, у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п. 14 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Боржник повинен виконати зобов`язання з повернення кредиту, наданого у вигляді строкового кредиту, в сумі 22 000,00 грн. (п.18.1 договору поруки).

Таким чином, зі змісту зазначеного договору вбачається, що поручитель був обізнаний про суму кредиту, строки і розміри його погашення, розмір відсотків та комісії, про що свідчить підпис ОСОБА_2 в зазначеному договорі. Окрім того, ОСОБА_2 не заперечувала проти того факту, що укладала зазначений договір та що була повідомлена про розміри кредиту, процентів, комісії та інших платежів за кредитним договором.

Суд також не прийняв до уваги доводи ОСОБА_2 за зустрічним позовом щодо визнання договору поруки припиненим з причини пропуску строку, встановленого частиною 4 ст. 559 ЦК України, виходячи з наступного:

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через п`ять років після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник взагалі не здійснював повернення кредитних коштів, фактично з моменту їх отримання. В той же час, вимог про визнання поруки припиненою щодо окремих періодичних платежів боржника за кредитним договором ОСОБА_2 не заявляла.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом помилково посилався на пропуск кредитором строку для надіслання вимоги про виконання зобов`язання за договором, як на підставу припинення договору поруки, оскільки зазначена підстава може бути застосована судом лише у разі відсутності в договорі поруки строку його дії.

Якщо сторони у договорі визначили інший строк дії поруки, відповідно застосовується строк, визначений за домовленістю сторін, що відповідає засадам цивільного законодавства щодо свободи договору.

З матеріалів справи вбачається, що боржник (а отже і поручитель) узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, комісіями та іншими виплатами, передбаченими кредитним договором, в строк до 28 серпня 2016 року включно, згідно з графіком погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищезазначеними нормами матеріального права, суд дійшов висновку, що сторони встановили строк дії поруки п`ять років від дня настання терміну повернення кредиту, враховуючи, що термін кредитування сторони узгодили до 28 серпня 2016 року, а Банк в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості пред`явив 25 березня 2015 року, тобто в межах п`ятирічного строку дії поруки, отже, відсутні підстави для визнання поруки припиненою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року № 545/2141/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачі мають заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 43 012,82 грн., яка складається з: 10 984,24 грн. поточна заборгованість по тілу кредиту; 11 015,76 грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту; 0,01 грн. поточна заборгованість по процентам; 1 226,00 грн. прострочена заборговані та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Зазначена сума заборгованості підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив, що сторони не оскаржують.

Як установлено судом, позивач на підтвердження позовних вимог надав розрахунок заборгованості, який включає як нараховані до сплати суми, які не сплачені позичальником. Проте, відповідачі, не погоджуючись із визначеним позивачем розміром заборгованості, на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надала належних, допустимих і достатніх доказів на його спростування.

Отже, суд апеляційної інстанції відхиляє довід апеляційної скарги, що розмір заборгованості не доведений позивачем і не підтверджений належними та допустимими доказами.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє і довід апеляційної скарги щодо застосування апеляційним судом позовної давності до вимог позивача за первісним позовом, оскільки з заявою про застосування судом позовної давності сторони у спорі відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_4 до винесення рішення судом першої інстанції не зверталися. А відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим, то такі доводи апеляційний суд вважає безпідставними і їх відхиляє, оскільки Банк звернувся з позовом до суду в межах п`ятирічного строку з дня настання терміну повернення кредиту та порука не припинена. Суд першої інстанції зробив правильні висновки з цього приводу, належно їх обґрунтував та повно виклав у рішенні.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення 15 840 грн. заборгованості за комісією не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 29 серпня 2013 року , що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за управління кредитом, і це є підставою для тлумачення таких положень на користь споживача.

У статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на день розгляду справи у суді першої інстанції) передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу (п. 1.6 договору). Тобто, комісія нарахована за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції неправильно застосував вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості по комісії в сумі 15 840 грн. та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду слід залишити без з мін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з кожного з відповідачів на користь держави слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції по 135 грн. 86 коп. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), виходячи з розрахунку: 27 172 грн. 82 коп. - розмір задоволених вимог помножений на 485 грн. 91 коп. - розмір судового збору, що підлягав оплаті при подачі позову (1 % від ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати), від сплати якого позивач був звільнений, що поділений на 48 591 грн.92 коп. - розмір заявлених позовних вимог Банком, та поділений на 2.

При подачі апеляційної скарги відповідачами сплачено судовий збір у розмірі 728 грн. 86 коп. за оскарження рішення суду про стягнення заборгованості.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з правонаступника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на користь кожного із відповідачів підлягає частковому відшкодуванню судовий збір за подачу ними апеляційної скарги в сумі 143 грн. 20 коп., виходячи із розрахунку: 43 012 грн. 82 коп. (оскаржувана сума) 27 172 грн. 82 коп. = 15 840 грн. (розмір задоволених вимог за апеляційною скаргою), помножений на 728 грн. 86 коп. - розмір судового збору, що оплачений при поданні апеляційної скарги, поділений на 43 012 грн. 82 коп. - розмір вимог за апеляційною скаргою), та поділений на 2.

Враховуючи, що в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо визнання поруки припиненою відмовлено, то відсутні підстави для відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу нею апеляційної скарги в оскаржуваній частині рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2019 року в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості по комісії в сумі 15 840 грн. скасувати та в задоволенні цих вимог відмовити. Рішення в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області 12 травня 1999 року, РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області 05 лютого 1997 року, РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , на користь Державного бюджету України судовий збір по 135 (сто тридцять п`ять) гривень 86 копійок з кожної.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , місцезнаходження вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, м. Київ, 04112, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області 12 травня 1999 року, РНКПП НОМЕР_2 , яка за реєстрова за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області 05 лютого 1997 року, РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір за подачу апеляційної скарги по 143 (сто сорок три) гривні 20 копійок кожній.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 18 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: М.С.Будулуца

Судді: Г.В.Новікова

О.В. Халаджи