ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №591/7517/18

Номер провадження 22-ц/816/5471/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Псьол»

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Романенка Євгена Олександровича

на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 29 жовтня 2019 року, в складі судді Косар А.І., ухвалене в селищі міського типу Краснопілля, повний текст якого складено 01 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в:

17 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ Агрофірма «Псьол», уточнивши який, просив скасувати наказ товариства № 60 від 02 квітня 2017 року про звільнення, поновити його на роботі з 02 квітня 2017 року на посаді зоотехніка та зобов`язати нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 квітня 2017 року по 16 листопада 2018 року; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць.

Свої вимоги мотивував тим, що з 11 липня 2016 року працював у ТОВ Агрофірма «Псьол» на посаді зоотехніка, а після отримання повістки про призов на строкову службу на час дії в Україні особливого періоду відповідно до вимог ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом ТОВ Агрофірма «Псьол» № 60 від 02 квітня 2017 року був звільнений з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

19 квітня 2017 року він був призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину де перебував до 16 листопада 2018 року, у зв`язку з чим був обмежений у вільному пересуванні.

Після звільнення з військової служби відразу звернувся за наданням правової допомоги з питання незаконного звільнення. Просив суд поновити строк для звернення до суду з позовом.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 29 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Віднесено сплату судового збору у розмірі 2305,20 грн за рахунок держави у порядку, встановленому КМ України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Романенко Є.О., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відомість про виплату грошей помилково оцінена судом як доказ ознайомлення відповідача з фактом його звільнення, оскільки гроші отримував не він особисто, а дружина, вважаючи це допомогою у зв`язку з призовом на строкову військову службу. Вказує, що будь-яких доказів про дату вручення позивачу трудової книжки відповідачем не надано.

Доводить, що під час проходження військової служби позивач був обмежений у праві вільного пересування і це є поважною та об`єктивною причиною пропуску місячного строку для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Псьол» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи скарги є безпідставними. Вважає, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Романенка Є.О., який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 11 липня 2016 року працював на посаді зоотехніка у ТОВ Агрофірмі «Псьол» (а.с. 6).

Наказом № 60 від 02 квітня 2017 року позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом на військову службу. Наказано виплатити вихідну допомогу в розмірі двох мінімальних заробітних плат. Підстава звільнення - копія повістки про призов на строкову службу (а.с. 7, 175).

Із повістки вбачається, що ОСОБА_1 було зобов`язано з`явитися 03 квітня 2017 08.00 год для відправки на збірний пункт в Сумський МВК (а.с. 176).

Згідно з відомостю б/н від 12 квітня 2017 року за квітень 2017 року з приміткою «Вихідна допомога в зв`язку з призивом на військову службу», ТОВ Агрофірма «Псьол» виплачено позивачу 6400 грн, які фактично отримала дружина позивача ОСОБА_2 (а.с. 46, 173, 174).

19 квітня 2017 року ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину НОМЕР_1 (а.с. 8).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 65 о/с від 15 листопада 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України з 16 листопада 2018 року (а.с. 9).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України під час проходження військової служби в особливий період суперечило вимогам діючого законодавства, оскільки на нього поширюються передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії. Перебуваючи з 19 квітня 2017 року по 16 листопада 2018 року за місцем проходження служби, він знав про своє звільнення, намагався в телефонному режимі вирішити з роботодавцем питання про поновлення на роботі, з ним було проведено розрахунок, належну до виплати суму отримала дружина, під час військової служби йому надавалася відпустка, що спростовує доводи про обмеження у пересуванні.

За відсутності доказів належного вручення ОСОБА_1 трудової книжки та копії наказу про звільнення, недоведеності обставин, що перешкоджали зверненню до суду з позовом про поновлення на роботі до моменту звільнення з військової служби, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у поновленні пропущеного строку у зв`язку з відсутністю поважних причини пропуску та відмови позивачеві у позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економики, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.

Особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України у 2015 році оголошено часткову мобілізацію. У п. 7 Указу доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу;

Статтею 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.

Із вказаного вбачається, що за працівником, призваним на строкову військову службу, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі пред`явленої роботодавцеві повістки про призив на військову службу, позивача було звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв`язку з призовом на військову службу (а.с. 7, 176).

Враховуючи що ОСОБА_3 був призваний на військову службу під час дії особливого періоду, на нього розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для працівників, які відповідно до ст. 119 КЗпП України, залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» , «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що наказ ТОВ Агрофірма «Псьол» № 60 від 02 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_3 є незаконним.

Проте, висновок місцевого суду щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, та відсутність підстав для його поновлення, не ґрунтується на фактичних обставинах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не доведено факту ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення з роботи № 60 від 02 квітня 2017 року, вручення йому наказу про звільнення, конкретної дати видачі трудової книжки. У журналі обліку трудових книжок під номером 345 значиться запис щодо трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , з наявним підписом про отримання ним трудової книжки (а.с. 177-178), однак конкретна дата її отримання працівником не вказана.

Із пояснень представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що трудову книжку позивач отримав у роботодавця у грудні 2018 року.

Оскільки судом встановлено та не спростовано відповідачем у справі, що з 19 квітня 2017 року по 16 листопада 2018 року позивач перебував на строковій військовій службі, не отримав копії наказу про звільнення, а трудову книжку отримав у грудні 2018 року, тому апеляційний суд вважає, що він не пропустив строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору про його звільнення.

Отже наказ про звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв`язку з призовом на військову службу як незаконний підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленніі рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за ввесь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Згідно з п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно з довідкою ТОВ Агрофірма «Псьол» № 58 від 06 серпня 2019 року, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 з липня 2016 року по квітень 2017 року становила 2313,00 грн (а.с. 121).

За даними відомостей про виплату грошей, ОСОБА_1 отримав заробітну плату у розмірі: за лютий 2017 року 2190 грн, за березень 2017 року 2532 грн (а.с. 186, 187).

Із табеля обліку використаного часу ТОВ Агрофірма «Псьол» за березень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 відпрацював 26 днів (а.с. 180). У лютому 2017 року мав 20 робочих днів.

Із відомості б/н від 12 квітня 2017 року вбачається, що позивачу було виплачено 6400 грн вихідної допомоги у зв`язку з призивом на військову службу (а.с. 46, 173, 174), яка підлягає врахуванню при присудженні оплати за час вимушеного прогулу.

Середньоденна заробітна плата позивача за період лютий-березень 2017 року складає 102,65 гривень ((2190 грн +2532 грн)/ (26 днів+20 днів)). Кількість робочих днів в період з 02 квітня 2017 року по 16 листопада 2018 року включно складає 406 днів, таким чином, розмір середнього заробітку складає 102,65 гривень *406 днів = 41675,90 грн.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що за встановлених обставин справи не підлягає застосуванню визначене ст. 235 КЗпП України обмеження в один рік строку стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи виплачену при звільненні ОСОБА_1 вихідну допомогу, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 41675,90 грн 6400 грн = 35275,90 грн.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову та апеляційної скарги на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору та враховуючи, що позивачем пред`явлено, а судом задоволено дві вимоги (немайнового характеру та майнового характеру), з ТОВ Агрофірма «Псьол» в дохід держави підлягає стягненню 1409,60 (704,80 грн + 704,80 грн) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2114,40 грн (1409,60 х150%) за перегляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Романенка Євгена Олександровича задовольнити.

Скасувати рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 29 жовтня 2019 року.

Прийняти постанову.

Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Псьол» № 60 від 02 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади зоотехніка Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Псьол».

Поновити ОСОБА_1 на посаді зоотехніка Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Псьол».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Псьол» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 квітня 2017 року по 16 листопада 2018 року включно у сумі 35275 грн (тридцять п`ять тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень 90 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Псьол» в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA6026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) 1409 гривень 60 копійок судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2114 гривень 40 копійок судового збору за перегляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук