Дата документу 30.01.2019 Справа № 323/1998/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 323/1998/18Головуючий у 1-й інстанції Щербань Л.С. Повний текст рішення складено 25.10.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/641/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третіх осіб ради опіки та піклування Оріхівської міської ради, служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-5), в якому просив визначити спосіб його участі, як батька, у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, з можливістю систематичних побачень, а саме: кожної суботи з 09.00 години до 19.00 години неділі з ночівлею за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1; в день народження батька та бабусі з 16.00 години до 19.00 години, в день народження ОСОБА_4 та у випадку її хвороби, один місяць літніх канікул дитина проводить разом з батьком в період його відпустки, особисті побачення в половину канікул (зимових, осінніх), державних та релігійних свят за домовленістю з матір'ю, особисті побачення в будь - який день тижня в навчальному та дошкільному закладі без відриву від навчального та виховного процесу.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з відповідачкою проживав у фактичних шлюбних відносинах. Від цього шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 На теперішній час вони однією сім'єю не проживають.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 19) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року (а.с. 85-86) позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Встановлено спілкування батька з дитиною: в суботу чи неділю з 09 до 19 години, побачення батька з дитиною в день народження батька та бабусі, в день народження дитини з 10 до 14 години, встановлено один тиждень відпочинку дитини з батьком під час літніх канікул по досягненню дитиною шкільного віку, встановлено побачення батька з дитиною під час державних та релігійних свят за попередньою домовленістю з матір'ю.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач та треті особи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційні скарзі (а.с. 94-98) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з можливістю систематичних побачень, а саме: кожної п'ятниці з 17.00 до 19.00 години суботи з ночівлею за постійним місцем проживання батька за адресою: Запорізька область за адресою: АДРЕСА_1; в день народження батька та бабусі з 16.00 години до 19.00 години; один місяць літніх канікул дитина проводить разом з батьком в період його відпустки; особисті побачення в половину канікул, державних та релігійних свят за домовленістю з матір'ю; особисті побачення у будь-який день тижня в навчальному та дошкільному закладах без відриву від навчального і виховного процесу.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 100).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 110), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 112).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 124) розгляд цієї справи призначено в режимі відоконференції в порядку задоволення клопотання позивача в особі його представника (а.с. 121).

Відповідач подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 126-128).

У судове засідання 30 січня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 117,118) представники третіх осіб у цій справі не з'явились, треті особи про причини неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання представників третіх осіб у цій справі і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_2, представника останнього (а.с. 15) адвоката ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з'явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивача у цій справі, керувався ст. ст. 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 141, 161, 180 СК України, п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, (свідоцтво про народження, копія а.с. 7).

Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

В силу вимог ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно із ст. 157 ч. 2 СК України закріплено право кожного з батьків на особисте спілкування з дитиною та обов'язок брати участь у її вихованні.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України).

Ст. 152 СК України передбачено забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, а саме те, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Українок 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Право на підтримання особистих стосунків та прямих контактів з батьками, які проживають окремо, закріплено статтями 1,15 Закону України «Про охорону дитинства».

Спілкування дитини з батьком передбачає наявність постійного, систематичного контакту між ними, а не епізодичних зустрічей, оскільки спілкування повинно приносити користь дитині, служити джерелом її гармонійного розвитку. Питання виховання дітей вирішуються не з позиції прав батьків, а з позиції захисту прав та інтересів дитини.

Також ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що батьки мають рівне право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний , духовний і моральний розвиток...

Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що участь у вихованні дитини є не лише правом, а і обов'язком батька, який повинен особисто спілкуватися з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

П. 2 ст. 159 СК України передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

П. 4 вищезазначеної статті передбачено, що у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

При визначенні часу та способу спілкування позивача, як батька, з донькою суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачем не наведено фактів негативного впливу батька на розвиток дитини.

ОСОБА_2 працює (а.с.13) та має стабільну заробітну плату, з якої сплачуються аліменти на користь відповідача на утримання доньки, характеризується за місцем роботи позитивно (а.с. 12).

Відповідно до акту обстеження умов проживання батька дитини від 02 жовтня 2018 року (а.с. 76-77) встановлено, що будинок, в якому проживає позивач ОСОБА_7, має три кімнати; одна з кімнат виділена в користування позивачеві; в будинку проживає троє осіб.

Виконавчим комітетом Оріхівської міської ради, як органом опіки та піклування вивчено та проаналізовано матеріали справи про встановлення часу та способу спілкування батька - ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 та надано висновок про встановлення часу спілкування з дитиною (а.с.8), відповідно до якого вважають за можливе визначити час та спосіб спілкування один раз на тиждень в суботу або в неділю з 09 до 18 години за попередньою домовленістю з матір'ю та в день народження і у випадку хвороби дитини рекомендовано матері дозволяти батьку навідувати дитину. ОСОБА_7 рекомендовано в період перебування дитини з ним по телефону повідомляти про стан її здоров'я матері дитини.

Ст. 19 СК України передбачено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 170 СК України. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Однак, судом першої інстанції правильно враховані ті обставини, що батько проживає окремо від дитини понад 2 (два) роки, на час розгляду цієї справи, навіть, в іншому населеному пункті, остання є малолітньою дівчинкою, на момент постановлення рішення їй виповнилось лише три роки три місяці, стан здоров'я дитини, та те, що донька звикла засинати у присутності матері у звичних для неї умовах, які виключають саме на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі встановлення судом за рішенням суду у цій справі спілкування батька із дочкою саме із ночівлею за місцем проживання батька та, навпаки, потребують спілкування батька з дитиною у вищезазначений визначений судом першої інстанції спосіб за попередньою домовленістю із матір'ю.

У відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації.

Відсутність матері буде негативно впливати на стан здоров'я та психологічний стан дитини.

Разом із тим, суд першої інстанції правильно роз'яснив сторонам у цій справі, що у разі зміни обставин, пов'язаних із віком дитини тощо, останні не позбавлені права звернутись у подальшому до суду окремо від цієї справи для визначення іншого способу участі батька у вихованні дитини.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивач ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Визначений у цій справі спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні доньки є ефективним способом захисту прав позивача у цій справі (ст. 5 ЦПК України), не порушує прав останнього та забезпечує найкращі інтереси малолітньої дитини, що узгоджується із практикою нового Верховного Суду.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині його відмови.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі у межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема позивачем та його представником апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Безпідставними взагалі є вимоги позивача ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі, зокрема про задоволення апеляційним судом його позовних вимог про визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з можливістю систематичних побачень, а саме: кожної п'ятниці з 17.00 до 19.00 години суботи з ночівлею за постійним місцем проживання батька за адресою: Запорізька область за адресою: АДРЕСА_1, які взагалі не були предметом розгляду судом першої інстанції у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не6 приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1057,20 грн. (а.с. 107), сплаченого позивачем ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне також роз'яснити ОСОБА_2 його право у подальшому в разі зміни віку доньки тощо на зміну визначеного рішенням суду у цій справі способу його, як батька, участі у спілкуванні та вихованні останньої.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 05.02.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.