Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 685/1663/17

провадження № 61-43331св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Хмельницькобленерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2018 року у складі судді Вознюк Р. В та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконними та скасування наказів, стягнення коштів.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним вище позовом та збільшивши позовні вимоги, зазначав, що він працював на посаді інженера комп`ютерних систем Теофіпольського району електричних мереж ПАТ «Хмельницькобленерго» з 01 жовтня 2013 року. На підставі наказу № 313-к від 05 серпня 2014 року був відсторонений від виконання посадових обов`язків на період проведення кримінального провадження. Відсторонення від роботи суперечить вимогам статті 46 КЗпП України і за цей період ОСОБА_1 втратив у заробітній платі. Відповідно до наказу № 724-к від 17 жовтня 2017 року, а пізніше відповідно до наказу № 734-к від 23 жовтня 2017 року звільнений з роботи за прогул. Вважає звільнення незаконним, оскільки прогул не вчиняв.

Вказував, що він подав відповідачеві заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18 вересня 2017 року по 29 вересня 2017 року. За станом здоров`я 18 вересня 2017 року звертався до лікаря, що підтверджується довідкою медичного закладу. Звільнений з роботи у період тимчасової непрацездатності.

Тому позивач просив поновити його на роботі на посаді інженера комп`ютерних систем Теофіпольського району електричних мереж ПАТ «Хмельницькобленерго», стягнути з відповідача середній заробіток за час його вимушеного прогулу по день поновлення на роботі і різницю у заробітку за час відсторонення від виконання посадових обов`язків за суміщення посад за період з 05 серпня 2014 року по день звільнення, визнати незаконними і скасувати накази № 313-к від 05 серпня 2014 року про відсторонення від виконання посадових обов`язків, № 734-к від 23 жовтня 2017 року про звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 25 липня 2018 року, в позові відмовлено.

При ухваленні рішення про відмову в позові суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення його від роботи не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав та відсутності підстав для скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі. Дисциплінарне стягнення накладено у межах визначеного законом строку. Поважності причини відсутності ОСОБА_1 на роботі 18 вересня 2017 року не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Красилівського районного суду Хмельницької області.

03 жовтня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції не повно з`ясовано обставини справи, що підтверджені наявними в матеріалах справи доказами. Вказує, що суд безпідставно відмовив у допиті його дружини, оскільки вона є головним очевидцем подій.

Відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року АТ «Хмельницькобленерго» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 жовтня 2013 року працював на посаді інженера комп`ютерних систем Теофіпольського РЕМ ПАТ «Хмельницькобленерго» (тепер АТ «Хмельницькобленерго») (а. с. 3).

Відповідно до наказу ПАТ «Хмельницькобленерго» № 313-к від 05 серпня 2014 року позивач був відсторонений від виконання посадових обов`язків на період проведення відносно нього кримінального провадження за фактом вчинення злочину (а. с. 4, 53). З цим наказом ОСОБА_1 ознайомлений у день його видання.

Відомостей про закінчення відносно нього кримінального провадження позивач роботодавцю не надав.

18 вересня 2017 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом усього робочого часу.

У цей же день ним на адресу роботодавця рекомендованим поштовим відправленням надіслано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18 вересня 2017 року по 29 вересня 2017 року.

Зазначена заява була отримана відповідачем 19 вересня 2017 року.

Відпустка з 18 вересня 2017 року по 29 вересня 2017 року роботодавцем ОСОБА_1 не надавалась.

Після отримання згоди первинної профспілкової організації Теофіпольского РЕМ на звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу ПАТ «Хмельницькобленерго» від 17 жовтня 2017 року № 724-к позивач звільнений із займаної посади за прогул 18 вересня 2017 року без поважних причин (а. с. 44).

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 з 09 жовтня 2017 року по 20 жовтня 2017 року на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Теофіпольської центральної районної лікарні, наказом № 732-к від 20 жовтня 2017 року наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано. Питання про притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності вирішено розглянути після виходу його на роботу (а. с. 45).

Згідно з наказом № 734-к від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади з 23 жовтня 2017 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул 18 вересня 2017 року без поважних причин (а. с. 46).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України з працівниками, що є членами первинної профспілкової організації, розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, можна лише за попередньою згодою профспілки.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема за пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 148 - 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

При з`ясуванні правомірності звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України підлягає встановленню відсутність на роботі працівника більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини.

За змістом статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно з частиною першою, третьою і четвертою статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Факт відсутності позивача на роботі 18 вересня 2017 року підтверджується наявним у матеріалах справи актом Теофіпольського РЕМ від 18 вересня 2017 року і службовою запискою директора Теофіпольського РЕМ Борболюка В . М. (а. с. 50, 51).

Із матеріалів справи слідує, що ПАТ «Хмельницькобленерго», дотримуючись зазначених вимог закону, 21 вересня 2017 року надіслало позивачеві рекомендованого листа із пропозицією надати письмові пояснення про причини його відсутності на роботі 18 вересня 2017 року.

Станом на 13 жовтня 2017 року пояснень від ОСОБА_1 не надійшло, про що складено відповідний акт.

Як вбачається із змісту протоколу № 11 профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Теофіпольського РЕМ, 17 жовтня 2017 року профспілковою організацією було надано згоду на звільнення позивача із займаної посади з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 47 - 49).

Дисциплінарне стягнення застосовано відповідачем з дотриманням порядку і строків, визначених статтями 148 і 149 КЗпП України.

Суд правильно не прийняв до уваги надані ОСОБА_1 докази поважності причин невиходу на роботу 18 вересня 2017 року.

Надіслання ним 18 вересня 2017 року поштою заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати не є безумовною підставою для надання такого виду відпустки (а. с. 52).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати надається за згодою роботодавця.

Зважаючи на відсутність підтвердження роботодавця про надання відпустки без збереження заробітної плати та видачі відповідного наказу, ОСОБА_1 не мав підстав бути відсутнім на роботі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

З огляду на наведене, Верховний Суд вважає, що судом першої та апеляційної інстанції було правильно установлені фактичні обставини справи, на підставі яких зроблені обґрунтовані висновки, що звільнення позивача з роботи здійснено відповідачем без порушення його трудових прав.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно оцінили докази, не можуть бути підставою скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська