Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 219/11516/17

провадження № 61-38582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Донецької області від 05 червня 2018 року у складі колегії суддів: Азевича В. Б.,

Дундар І. О., Корчистої О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 26 січня 2017 року між нею та

ОСОБА_2 було розірвано шлюб. У шлюбі у них народився син

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з батьком. Вважала, що дитина має право проживати з матір`ю і на це є всі правові підстави. Це передбачено статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року відповідно до якої дитина не може бути розлучена зі своєю матір`ю крім випадків коли є виняткові обставини. В неї є власне житло у м. Бахмут, де вона з сином може проживати, вона є приватним підприємцем і має достатній заробіток, щоб забезпечувати сина матеріально.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила встановити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області

від 01 лютого 2018 року у складі судді Хомченко Л. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, а саме те, що дитина спілкується з матір`ю, мати може забезпечити сина житлом, забезпечувати його матеріально, створює належні умови для його фізичного розвитку, що має істотне значення, суд вважав за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини та визначити за доцільне проживання дитини разом з матір`ю.

При цьому суд не погодився з висновком органу опіки та піклування Бахмутської міської ради щодо визначення місця проживання дитини

від 11 грудня 2017 року в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, так як ні відповідачем ні представником органу опіки та піклування не надано суду доказів того, що існують виняткові обставини щоб розлучати дитину зі своєю матір`ю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_4 , задоволено. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що виходячи із інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючись статтями 5, 141, 153, 157, 158 СК України, статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства», постановою Кабінету Міністрів України

від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», орган опіки та піклування Бахмутської міської ради вважав доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_2 .

Як пояснив апеляційному суду син сторін, він бажає проживати разом з батьком та обґрунтував це тим, що він почуває себе більш комфортно з батьком, може довіритися йому і вони мають з ним спільні інтереси. Дитина тривалий час проживає разом з батьком, який не перешкоджає йому спілкуватися з матір`ю, а син двічі на тиждень буває у неї вдома. Тобто, у разі, якщо син залишиться проживати разом з батьком, материнські права позивача не будуть порушені та вона не буде позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язків щодо дитини у повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлено та неналежно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги пояснення сина сторін про те, що йому комфортно проживати разом із батьком, оскільки останній тривалий час знаходиться на роботі, а він в цей час гуляє на вулиці, одного разу навіть з ножем, а також пояснення вчителя, яка зазначила, що дитина почала гірше навчатись після того, як живе з батьком. Матеріальне становище позивачки краще ніж у відповідача, оскільки вона має у власності квартиру та будинок, а відповідач разом із сином проживає у квартирі своєї матері.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Артемівського міськрайонного суду Донецької області зазначену цивільну справу.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Шлюб між сторонами розірвано 26 січня 2017 року, шлюбні відносини припинено.

Неповнолітній ОСОБА_3 після припинення шлюбних відносин між сторонами проживає разом з батьком у АДРЕСА_1 , для проживання дитини створені належні умови, дитина має окрему кімнату та навчається в загальноосвітній школі

І-ІІІ ступенів м. Бахмут.

Згідно з актом обстеження умов проживання матері, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що однокімнатна квартира, жилою площею 12,4 кв. м знаходиться у гуртожитку. На кухні та в кімнаті зроблено новий ремонт, є в наявності нові побутові меблі, а саме: шафи для речей, стіл, диван-малюк та розкладачка. У квартирі створені належні побутові умови для проживання

(а. с. 46-49).

Згідно з актом обстеження умов проживання батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що квартира складається з трьох кімнат, жилою площею приблизно 30 кв. м, зроблено новий ремонт, маються в наявності всі необхідні побутові прилади та меблі. ОСОБА_5 є власна кімната, обладнана усім необхідним для відповідного проживання та навчання.

У бесіді з малолітнім ОСОБА_3 встановлено, що дитина бажає жити лише з батьком, з мамою спілкується телефоном і майже щотижня залишається на декілька ночей у неї (а. с. 71).

З огляду на вказані документи, орган опіки та піклування встановив, що можна дійти висновку, що вихованням дитини займаються як мати,

ОСОБА_1 так і батько, ОСОБА_2 , обоє батьки піклуються про свого сина, висловлюють свою турботу про нього, та створили умови для всебічного розвитку свого сина, але хлопець бажає проживати з батьком.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від 11 грудня 2017 року № 01/11-869, виходячи із інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючись

статтями 5, 141, 153, 157, 158 СК України, статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства», постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», орган опіки та піклування Бахмутської міської ради вважав доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, апеляційним судом правильно було заслухано думку дитини ОСОБА_3 , висловлену ним під час судового засідання, який пояснив, що він бажає проживати разом з батьком та обґрунтував це тим, що він почуває себе більш комфортно з батьком, може довіритися йому і вони мають з ним спільні інтереси.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,

№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції стосовно того, що дитина тривалий час проживає разом з батьком, який не перешкоджає йому спілкуватися з матір`ю, а син двічі на тиждень буває у неї вдома. Тобто, у разі, якщо син залишиться проживати разом з батьком, материнські права позивача не будуть порушені та вона не буде позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дитини у повному обсязі.

Обґрунтовано враховано також судом апеляційної інстанції висновок органу опіки та піклування, яким встановлено, що доцільно в інтересах дитини визначити місце проживання дитини з батьком.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина не може бути розлучена зі своєю матір`ю, крім випадків коли є виняткові обставини є необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме

статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційнускаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 05 червня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович