Справа № 645/8004/19
Провадження № 2/645/2589/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м.Харків

Суддя Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабкова Т.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 отримані ним в якості передплати грошові кошти у розмірі 7272480,00 грн. за Договором № 26/01-1 та 886 200,00 грн. за Договором № 01/06-2; стягнути з ФОП ОСОБА_2 по Договору № 26/01-1 інфляційні витрати у розмірі 11770302,08 грн. та 3 % річних у розмірі 1610904,13 грн.; стягнути з ФОП ОСОБА_2 по Договору № 01/06-2 інфляційні витрати у розмірі 1434289,50 грн. та 3 % річних у розмірі 19615,69 грн.

Вивчивши суть заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 26.01.2012 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки № 26/01-1, відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 зобов*язався виготовити та поставити готовий корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобов*язалося оплатити та прийняти цей товар.

У відповідності з умовами Договору № 26/01-1, ТОВ «ЛБЛ» виконало у повному обсязі свої зобов*язання за Договором № 26/01-1, а саме сплатило відповідачу переплату в розмірі 7272480,00 грн.

Крім того, 01.06.2012 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки № 01/06-2, відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 зобов*язався виготовити та поставити готовий корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобов*язалося оплатити та прийняти цей товар.

У відповідності з умовами Договору № 01/06-2, ТОВ «ЛБЛ» виконало у повному обсязі свої зобов*язання за Договором № 01/06-2, а саме сплатило відповідачу переплату в розмірі 886 200,00 грн.

20.07.2012 року між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_3 свої права кредитора по Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існували на час укладення цього договору.

28.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ОСОБА_3 відступив ОСОБА_1 свої права кредитора по Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існували на час укладення цього договору.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року позов ФОП ОСОБА_2 до ТОВ «ЛБЛ» про визнання Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 невійсними задоволено та визнано ці договори недійсними.

Питання щодо наслідків недійсності Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 господарськими судами не розглядалися.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.05.2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20.12.2018 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за Договором № 26/01-1 та Договором № 01/06-2.

Підставою для відмови ОСОБА_1 вказано на визнання недійсними Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 господарськими судами у справі № 922/307/17.

Питання щодо наслідків недійсності Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 суди не розглядали.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07.11.2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за Договором № 26/01-1 та Договором № 01/06-2.

Підставою для відмови ОСОБА_1 вказано на визнання недійсними Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 господарськими судами у справі № 922/307/17.

Питання щодо наслідків недійсності Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 суд не розглядав.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин , наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом , відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення в порядку цивільного судочинства випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією загальних судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо наслідків недійсності Договору поставки № 26/01-1 та Договору поставки № 01/06-2, укладеного між між суб`єктами господарювання - ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЛБЛ».

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Позовні вимоги пред`явлені до суб`єкта підприємництва - ФОП ОСОБА_2 з приводу спору щодо наслідків недійсності господарських договорів - Договору поставки № 26/01-1 та Договору поставки № 01/06-2, укладеного між між суб`єктами господарювання.

Отже, позивач, звертаючись до суду загальної юрисдикції, не обґрунтовано визначив належність спору суду загальної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з цивільних правовідносин.

Таким чином, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Керуючись п.1 ч.1ст.186 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до господарського суду, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після підписання суддею 18.12.2019 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя