Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 203/2055/15-ц

провадження № 61-18431св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року у складі судді Єдаменка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг 40 948,40 доларів США зі сплатою 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості на строк до 18 квітня 2028 року.

18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки, за умовами якого вона зобов`язалася відповідати перед банком за неналежне виконання боржником умов кредитного договору від 18 квітня 2008 року.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 21 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 35 734,51 доларів США, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 30 628,74 доларів США (у тому числі прострочене тіло кредиту - 444,22 доларів США), процентів - 2 683,92 доларів США (у тому числі прострочені проценти - 2 301,77 доларів США), комісії - 198,75 доларів США (у тому числі прострочена комісія - 173,78 доларів США), пені - 506,37 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 15,84 доларів США, штрафу (процентна складова) - 1 700,89 доларів США.

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимогу про повернення простроченої заборгованості, яка залишилася без виконання.

На підставі викладеного банк просив суд солідарно стягнути з боржника та поручителя заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 734,51 доларів США, що в еквіваленті 563 890,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року у розмірі 33 511,41 доларів США, що в еквіваленті 876 236,24 грн, з яких: 30 628,74 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 683,92 доларів США - проценти; 198,75 доларів США - комісія.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами наявні кредитні зобов`язання, які боржник належним чином не виконував, у зв`язку із чим з нього та поручителя підлягає солідарному стягненню кредитна заборгованість. Відмовляючи в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення штрафу та пені в іноземній валюті, суд виходив із того, що ці складові грошового зобов`язання підлягають стягненню лише у національній валюті України - гривні.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Кіровського районного суд ум. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року у розмірі 33 511,41 доларів США, що в еквіваленті 876 236,24 грн. Разом із цим суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково зазначив, що відповідач не вчиняв дій на погашення заборгованості. Це однак, не потягло помилку у висновках суду про задоволення позовних вимог. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити банку у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не отримував кредитних коштів. Належним та допустимим доказом надання позивачу кредиту є заява на видачу готівки, у якій зазначаються номери кореспондуючих рахунків за дебетом та кредитом, сума операцій у грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера, підпис уповноваженої особи, а також підпис позичальника. Однак таку заяву банк не надав. Апеляційний суд безпідставно припустив, що твердження ОСОБА_1 про вимушений характер виконання ним умов кредитного договору є надуманим.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг 40 948,40 доларів США зі сплатою 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості на строк до 18 квітня 2028 року.

18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки, за умовами якого вона зобов`язалася відповідати перед банком за неналежне виконання боржником умов кредитного договору від 18 квітня 2008 року.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 21 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 35 734,51 доларів США, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 30 628,74 доларів США (у тому числі прострочене тіло кредиту - 444,22 доларів США), процентів - 2 683,92 доларів США (у тому числі прострочені проценти - 2 301,77 доларів США), комісії - 198,75 доларів США (у тому числі прострочена комісія - 173,78 доларів США), пені - 506,37 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 15,84 доларів США, штрафу (процентна складова) - 1 700,89 доларів США.

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимогу про повернення простроченої заборгованості, яка залишилася без виконання.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 234/169/15-ц (провадження № 6?1746цс16).

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що умовами кредитного договору передбачена сплата винагороди за резервування коштів (комісія) у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до пункту 7.2 цього договору (пункт 8.1 кредитного договору).

Нарахування винагороди за резервування коштів (комісії) суперечить вимогам чинного законодавства України. Позивач не мав права встановлювати такі платежі, оскільки вони покладають на позичальника обов`язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи.

Оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, то позовні вимоги банку в частині стягнення комісії у розмірі 198,75 доларів США не підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Проаналізувавши підстави звернення банку до суду з позовом, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та умови кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій помилково стягнули комісію за користування кредитними коштами у розмірі 198,75 доларів США, у зв`язку із чим рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року підлягають скасуванню у цій частині з ухваленням нового рішення - про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення комісії за користування кредитними коштами.

У іншій частині оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням судами норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, є законними та обґрунтованими, а тому скасуванню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник не брав кошти за кредитним договором та погашав кредит лише з тих міркувань, що банк міг звернути стягнення на квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на нормах закону.

Інші доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року в частині позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитної заборгованості у вигляді комісії за користування кредитними коштами у розмірі 198,75 доларів США скасувати.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 комісії за користування кредитними коштами у розмірі 198,75 доларів США відмовити.

У іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк