ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7936/19 Справа № 183/55/17 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року по справі за позовом Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з посилання на норми ст.ст. 71,72 ЖК України, просили визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що в жовтні 1991 року військовослужбовцю ОСОБА_3 з житлового фонду Черкаського гарнізону була надана у користування квартира АДРЕСА_1 , в яку він та члени його сім`ї, у тому числі дружина - ОСОБА_4 , вселилися на підставі ордеру, виданого Гвардійською квартирно-експлуатаційною частиною району від 14.10.1991 рок у № 295.

З 19 серпня 1998 року ОСОБА_1 у наданому житловому приміщенні постійно не проживає, про своє місцезнаходження позивача не повідомляла, з липня 1998 року будь - яких заяв про відсутність з поважних причин в зазначеній квартирі понад встановлений законодавством шестимісячний строк від відповідачки до Будинкоуправління № 2 Гвардійської КЕЧ району не надходило. З серпня 1998 року ОСОБА_1 з`являлася в зазначеній квартирі періодично, але не на тривалий час, після чого знову виїжджала.

Повноважною комісією декілька разів були складені акти про не проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі, останній такий акт був складений в 2016 році.

Позивач звертає увагу суду на те, що при вирішенні питання про перегляд заочного рішення, позивачем була подана довідка про те, що остання здійснює постійний догляд за своєю хворою матір`ю ОСОБА_5 , 1931 року народження, яка мешкає в м. Єкатеринбург Російської Федерації. В свою чергу, Будинкоуправління № 2 Гвардійської КЕЧ району вважає, що відповідач, з метою штучного збереження за собою права користування спірною квартирою, використовує ситуацію, що склалася останнім часом зі станом здоров`я її матері, тому наполягає, що ОСОБА_1 фактично вихала на постійне місце проживання до Російської Федерації. При зміні підстав позову, позивач посилався на ст. 107 ЖК України, та просить визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування зазначеним вище житловим приміщення.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року позов задоволено та ухвалено визнати ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з наявністю у відповідача двох паспортів громадянина України, відсутністю доказів про джерела доходів на території України, доводять суду, що відповідач ОСОБА_1 вибула на постійне місце проживання до Російської Федерації, де проживає її члени сім`ї, а тому втратила інтерес до спірного житла, як до місця свого постійного проживання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач по справі під час розгляду не надав жодного належного і допустимого доказу на підтвердження її вибуття з спірної квартири на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі ордеру № 295, виданого 14 жовтня 1991 року Гвардійською КЕЧ району, ОСОБА_6 на сім`ю з трьох чоловік - ОСОБА_1 (дружину) та ОСОБА_7 (сина) було надано право на заняття квартири в АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Станом на грудень 2016 року у зазначеній квартирі зареєстрованою значиться ОСОБА_1 (а.с. 4).

Суду надана по квартирна картка, у відповідності до якої ОСОБА_6 знятий з реєстраційного обліку у квартирі по АДРЕСА_2 в 1999 році, ОСОБА_1 була знята 17 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, потім поновлена в реєстрації 10 лютого 2004 року, ОСОБА_8 знята з реєстраційного обліку 02 вересня 2004 року, ОСОБА_7 02 вересня 2004 року (а.с. 8).

Суду подані акти на предмет проживання ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 від 19 грудня 2001 року (а.с. 5) та акт про не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_9 в зазначеній квартирі від 30 вересня 2011 року (а.с. 6).

Поданий позивачем акт про непроживання ОСОБА_1 від 19 грудня 2016 року (а.с. 7) узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_10 , доводить суду, що відповідач постійно не проживала в квартирі АДРЕСА_1 на момент складення цього акту.

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 05 лютого 1996 року, ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 (а.с. 42).

ОСОБА_1 станом на 05 квітня 2018 року не зверталася за отриманням громадянства Російської Федерації (а.с. 126), в Єдиному державному реєстрі нерухомості Російської Федерації відсутні відомості щодо наявності нерухомого майна у ОСОБА_1 (а.с. 127).

При цьому станом на 23 червня 2018 року ОСОБА_1 не отримувала ніякого виду пенсії та не перебувала на обліку в Новомосковському відділі обслуговування громадян (а.с. 149), звільнена в Новомосковській центральній міській лікарні з 28.04.2001 року (а.с. 172), даних про отримання будь-якого доходу на території України суду не подано, на момент винесення рішення суду не подано доказів про отримання будь-якого виду пенсії відповідачем при досягненні 60 років - 13 листопада 2018 року.

Згідно з відповіддю Державної прикордонної служби України встановлено, що ОСОБА_1 перетинала кордон України: в`їзд 16 серпня 2016 року за паспортом НОМЕР_1 , виїзд 25 серпня2016 року за паспортом НОМЕР_2 , наступний в`їзд 21 вересня 2017 року за паспортом НОМЕР_1 , виїзд 29 вересня 2017 року за паспортом НОМЕР_2 (а.с. 157).

Витребувана судом інформація доводить суду ту обставину, що ОСОБА_1 протягом останніх трьох років приїжджала на територію України один раз на рік, перебувала на території України протягом 2016 року - 9 днів, протягом 2017 року - 8 днів.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що у зв`язку з наявністю у відповідача двох паспортів громадянина України, відсутністю доказів про джерела доходів на території України, доводять суду, що відповідач ОСОБА_1 вибула на постійне місце проживання до Російської Федерації, де проживає її члени сім`ї, а тому втратила інтерес до спірного житла, як до місця свого постійного проживання. Крім того, відповідачем не подано доказів, що на неї, як на особу, що має громадянство України, на території Російської Федерації не розповсюджуються строки перебування на території Російської Федерації, в зв`язку з виключними обставинами, а з огляду на подані докази щодо перетину кордону України в 2016 році та в 2017 році, цей термін є значно більшим, ніж дозволені законодавством Російської Федерації 90 днів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно підпункту 12 частини 1 статті 27 Федерального закону „Про порядок виїзду з Російської Федерації та в`їзду в Російську Федерацію" іноземному громадянину або особі без громадянства не дозволяється в`їзд в Російську Федерацію протягом трьох років з дня виїзду з Російської Федерації у випадку, якщо в період свого попереднього перебування в Російській Федерації він перевищив строк перебування 90 днів сумарно протягом кожного періоду в 180 діб.

Зазначений порядок не розповсюджується на іноземців та осіб без громадянства, якщо на день закінчення вказаних термінів ними: - продовжено термін тимчасового перебування; - видано дозвіл на тимчасове або постійне місце проживання; - прийняті заява та інші документи, необхідні для оформлення дозволу на тимчасове проживання; - отримано в установленому порядку дозвіл на роботу або патент; - прийнято клопотання роботодавця щодо залучення іноземця до трудової діяльності як висококваліфікованого спеціаліста; - прийнято заяву роботодавця щодо продовження терміну дії дозволу на роботу, виданого такому висококваліфікованому спеціалісту; А також (за умови продовження терміну тимчасового перебування) по відношенню до: - журналістів, акредитованих в Російській Федерації; - студентів, які навчаються в навчальних закладах Російської Федерації; - іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на лікуванні в лікувальних закладах органів охорони здоров`я Російської Федерації.

У випадку прийняття рішення про тривале перебування або проживання на території Російської Федерації іноземцю та особі без громадянства, які прибули у Російську Федерацію в порядку, що не потребує отримання візи, необхідно оформити дозвільні документи на здійснення трудової діяльності (дозвіл на роботу або патент) або дозвіл на тимчасове проживання.

Що стосується іноземців та осіб без громадянства, які в`їхали на територію Російської Федерації з перевищенням сумарного терміну 90 днів протягом кожного періоду тривалістю 180 діб, будуть прийняті рішення щодо скорочення терміну перебування і, у випадку не виїзду з Російської Федерації, вони будуть депортовані за межі Російської Федерації відповідно до статті 25.10 Федерального закону від 15 серпня 1996 року №114-ФЗ „ Про порядок виїзду з Російської Федерації та в`їзду в Російську Федерацію".

За змістом статті 107 Житлового кодексу України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз`яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З огляду на зазначене, для обґрунтованого вирішення спірних правовідносин та правильного застосування ст.71 ЖК УРСР суди мають установити такі обставини: чи є відповідачі наймачами житлового приміщення або членами сім`ї наймача; скільки часу відповідачі не проживають у спірному приміщенні; які існують поважні причини їх не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців.

При цьому, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень як це передбачено ч.3 ст.12 ЦПК України.

На підтвердження своїх вимог позивач надав акт про не проживання ОСОБА_1 від 19 грудня 2016 року в квартирі АДРЕСА_1 . Дана обставина також підтверджується показами свідків.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, а судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги.

Доводи апелянта про поважність причин не проживання в спірній квартирі, а саме необхідністю догляду за хворою матір`ю, є неспроможними, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджені.

Встановивши, що ОСОБА_1 протягом останніх трьох років приїжджала на територію України один раз на рік, перебувала на території України протягом 2016 року - 9 днів, протягом 2017 року - 8 днів, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення, колегія суддів вважає, що вони є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко