ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року м. Київ

справа № 357/9178/17

провадження № 22-ц/824/67/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Аверковій А.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2018 року у складі судді Цуранова А. Ю., повний текст складений 25.09.2018 року,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири в АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15 листопада 1980 року по 06 липня 2010 року позивач перебувала з відповідачем у шлюбі і в період шлюбу ними отримано кооперативну квартиру. У 2001 році право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем. З метою оформлення на сина належної позивачу частки квартири, ОСОБА_1 звернулась до ЖБК «Домобудівник-3», де їй повідомили, що вона була знята з реєстрації за заявою відповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2018 року позовОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, через порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вказує, що спірна квартира була придбана за його кошти - 42 000 карбованців, і саме ці кошти відповідач вніс у вигляді паю в ЖБК «Домобудівник-3» для придбання квартири. ОСОБА_2 зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана внаслідок сумісної праці членів сім'ї, чи за рахунок спільних коштів, чи коштів позивача.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що під час розгляду справи було встановлено, що пайовий внесок за спірну квартиру було внесено в 1992 році, коли сторони перебували у шлюбі 12 років. Матеріали цивільної справи доводять, що пайовий внесок за спірну квартиру був здійснений за рахунок спільних коштів подружжя, оскільки позивач і відповідач працювали та отримували заробітну плату. В матеріалах справи міститься копія трудової книжки позивача, з якої вбачається, що з моменту вступу в шлюб з відповідачем та на момент внесення пайового внеску за квартиру, позивач працювала.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 просила скаргу задовольнити, рішення скасувати та відмовити у позові з підстав, викладених у скарзі.

Представник позивача заперечував проти скарги, просив рішення залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи скарги та обставини справи, вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення у справі суд встановив, що сторони з 15.11.1980 року по 06.07.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

У 1992 року на склад осіб: чоловік ОСОБА_2, дружина ОСОБА_1, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач отримав кооперативну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Дана квартира є трьохкімнатною, має загальну площу 90 кв.м., житлову 70 кв. м. Позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована у вказаній квартирі з 11.07.1992 року по 10.07.2017 року (а.с.13).

10.12.2001 році право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва виданого управлінням житлово-комунального господарства м.Біла Церква (а.с.9)

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, пайовий внесок за вказану квартиру був сплачений під час шлюбу за рахунок їх спільних коштів, а отже належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності в рівних частках, підстав для відступу від рівності часток судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у підпунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого1991 року № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Установивши, що пай за спірну квартиру внесений подружжям у період шлюбу, за рахунок спільних коштів, а також враховуючи відсутність доказів на спростування цих обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю сторін та згідно з приписами статті 28 КпШС України, а також статті 70 СК України їхні частки є рівними, а тому правильно визнав за позивачкою та відповідачем право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що пай був сплачений не за рахунок спільних коштів подружжя, є безпідставними, оскільки відповідач не довів, що пайовий внесок за спірну квартиру був сплачений за рахунок коштів отриманих від підприємства на якому працював та коштів які отримав від свої матері та тітки та не посилався, що ці кошти надавались не в інтересах сім'ї на придбання спірної квартири для сім' ї.

Крім того, відповідач не вчиняв дій, які б свідчили, що він претендує на вказану квартиру як одноосібний власник.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення в справі не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :