Справа № 456/1379/19
Провадження № 2/456/937/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Березіній Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Стрийська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 23 червня 2017 року недійсним. В обґрунтування позову покликається на те, що вона хворіє на поліартрит, остеохондроз, туберкульоз костей ніг з вимушеною заміною кульшового суглобу, захворювання органів травлення та є інвалідом першої групи загального захворювання, що стверджується довідкою МСЕК серії ЛВА-1 070067 від 1998 року, в якій вказано, що по стану здоров`я вона потребує постійного стороннього догляду. Звернула увагу, що її сестра ОСОБА_3 , знаючи про її поганий стан здоров`я, що вона сама не може себе обходити, запропонувала звернутись до колишньої дружини племінника ОСОБА_2 з пропозицію обходити її до смерті. Згодом вона передзвонила відповідачу та пояснила їй, що потребує постійного стороннього догляду з умовою, що за це після її смерті належна їй квартира АДРЕСА_1 залишиться їй, відповідачу. Відповідач погодилась на вказані умови та сказала, що буде доглядати її до смерті та візьме всі витрати на себе по утриманню, догляду та оплаті комунальних послуг. Згодом, вони звернулись до нотаріуса, розмову з яким вела лише відповідачка, вона лише підтвердила, що відповідач буде її обходити до смерті, а вона в свою чергу передасть їй свою квартиру. Звернула увагу, що вона не читаючи, підписала договір, будучи переконаною, що підписує договір довічного утримання. Зазначила, що на час укладення договору їй було 80 років. Всі документи, отримані у нотаріуса, відповідач забрала собі та одразу після цього поселилась в її квартирі, а по місцю її реєстрації по АДРЕСА_2 , де вона є власницею квартири, залишилась проживати донька відповідачки. Відповідач в день працювала провідником та приходила додому виснажена і лише просила не заважати їй спати. Зазначила, що відповідач приносила продукти харчування, якими вони харчувались разом, а вона оплачувала з своєї пенсії всі комунальні платежі, будучи переконаною, що до дня своєї смерті залишається власницею квартири і це її обов`язок, хоча відповідач спочатку обіцяла сама сплачувати комунальні послуги. Звернула увагу, що її продовжувала обходити, прибирати та допомагати по господарству працівниця територіального центру обслуговування одиноких пенсіонерів ОСОБА_4 . В грудні 2018 року, коли вона була вдома сама, до неї прийшов незнайомий чоловік і сказав, що хоче подивитись квартиру, яка продається, оскільки власниця даної квартири пообіцяла йому її продати. Однак, вона не дала йому можливості подивитись квартиру, а коли прийшла відповідач з роботи, то вона запитала у неї, де є документи, які вони підписували у нотаріуса та на її вимогу відповідач принесла копію договору, який вона отримала у нотаріуса і прочитавши цей договір, вона переконалась, що її фактично обдурили. Зазначила, що її позбавили цим договором права власності на єдине житло, яке вона не мала наміру дарувати. У зв`язку з наведеним, вона змушена звернутись з позовом до суду.

30.05.2019 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач та позивач є родичами, відповідач та її сім`я часто навідували позивачку, вона привітно до них ставилась, а після смерті її чоловіка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач почала частіше до неї дзвонити та спілкуватися з нею. У вересні 2016 року позивач подзвонила їй, щоб вона допомогла їй зробити річницю за чоловіком і вона їй у цьому допомогла. Зазначила, що ОСОБА_1 попросила її, щоб вона йшла жити до неї, оскільки вона похилого віку, дітей не має, тому хоче заздалегідь подбати про людину, яка буде проживати в її квартирі, після її смерті. Позивач запропонувала спочатку написати на неї заповіт, а потім з кимось порадилась та сказала, що найкраще укласти договір дарування, на що вона погодилась. Звернула увагу, що позивач, незважаючи на те, що дійсно має довідку про наявність у неї інвалідності І групи, сама себе обслуговує, може приготувати собі їжу, одягнутися тощо. Вона веде досить активне життя, користується косметикою, регулярно відвідує перукаря, майстра з манікюру, педікюру, щотижня відвідує лазню в м. Стрий, домашніми клопотами не обтяжена, адже до неї кілька разів на тиждень навідується соціальна працівниця, яка допомагає прибрати житло та вирішити інші питання по господарству. Зазначила, що перед укладенням договору було з`ясовано, що після смерті свого чоловіка позивач не переоформила документи на квартиру та не бажала особисто займатися оформленням документів, тому 02.02.2017 пішла до державного нотаріуса Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та підписала довіреність, якою уповноважила її вести від імені позивача справи, у тому числі з питань оформлення спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 . Позивач одразу поставила умову, що оскільки документи будуть виготовлятися для укладення договору дарування квартири в її користь, тому вона змушена самостійно оплачувати всі витрати, в тому числі на нотаріальне оформлення. Звернула увагу, що кошти, які вона повинна була витратити на оформлення договору були для неї надто великими, тому щоб завершити оформлення всіх документів, вона змушена була поїхати на сезонні заробітки до Польщі. Зазначила, що 23.06.2017 позивач прийшла до нотаріуса для укладення договору не сама, поруч з нею була її подруга ОСОБА_6 , якій вона заздалегідь сказала, чого йде до нотаріуса. До укладення договору між ними була розмова про те, що вона проживатиме в подарованій квартирі, як власник та після укладення договору позивач сказала, що оскільки вона вже є власницею приміщення, то повинна купувати нові речі, тому в липні 2017 року вона придбала холодильник, одяг позивачу та тискомір. Також повідомила, що оскільки вона купувала продукти харчування, то позивач оплачувала комунальні послуги. В квартирі з позивачем вона прожила 2 роки і 6 місяців, а саме до 15.02.2019. На прохання позивача водила її до лікарів, на ОСОБА_7 , виконувала інші доручення. Зазначила, що на початку 2019 року в житті позивача з`явився 70-річний мужчина на ім`я ОСОБА_8 , який почав схиляти її до спільного проживання та постійно говорив їй, що якщо вона подарувала квартиру, то її повинні повністю утримувати та найняти жінку, яка кожного дня варитиме їсти та прибиратиме. Вимоги позивача стали такими, що вона фінансово не могла їх втілити. Звернула увагу, що нотаріус роз`яснила позивачу всі наслідки укладення договору дарування та повідомила, що з моменту його укладення власником квартири буде відповідач, при цьому договір не ставить перед нею жодних умов, розмову з нотаріусом вела лише позивач та перечитала договір дарування. Зазначила, що в допомозі позивачу вона ніколи не відмовляла і не відмовлятиме, але розуміє, що зараз позивач перебуває під впливом ОСОБА_8 , який хоче, щоб вона переписала квартиру на нього або його дітей. У зв`язку з наведеним, просить у позові відмовити.

В судовому засіданні позивач подала пояснення на відзив, з яких вбачається, що відповідач була дружиною її племінника, шлюб між ними розірвано, тому вони не перебувають у родинних відносинах. Зазначила, що вона запропонувала відповідачу обходити її до смерті з умовою, що за це після смерті належна їй квартира перейде у власність відповідача, на що остання погодилась. Звернула увагу, що за нею закріплена соціальна працівниця, яка повинна відвідувати її три рази на тиждень по одній годині, однак за цей час вона встигає або помити під`їзд, або помити посуд, чи прибрати в квартирі. Однак, вона потребує сторонньої допомоги, оскільки може пересуватись лише на двох милицях, а соціальний працівник ніяк не може допомагати їй пересуватись або бути біля неї вночі. Звернула увагу, що її пенсія становить 3045, 00 грн. та вона змушена з неї оплачувати комунальні послуги, купувати продукти та ліки, оплачувати таксі, коли виникає потреба їздити в лікарню, в магазин за продуктами. Також повідомила, що за оформлення договору дарування у нотаріуса вона витрачала особисті кошти, відповідач своїх коштів не витрачала, також відповідач не купувала їй ліків, які вона потребувала. Зазначила, що з нотаріусом при укладені договору дарування вона не розмовляла, а прийшла коли договір вже був надрукований та їй нічого не роз`яснювалось. Чоловік ОСОБА_8 , про якого зазначила відповідач у відзиві є її водієм, жодного впливу на неї він не чинить.

22.08.2019 на адресу суду надійшло заперечення на пояснення, в яких відповідач зазначила, що позивач справді хотіла скласти на неї заповіт, хоча зараз це заперечує. Також позивачу було відомо, про її графік та режим роботи. Зазначила, що вона неодноразово бачила, як позивач самостійно пересувається без милиць, а бажання вести активний спосіб життя спонукало її найняти водія, послуги якого вона може оплачувати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України повідомила, що вона є інвалідом першої групи та потребує постійної сторонньої допомоги. Відповідач по справі це її племінника колишня дружина. Зазначила, що її рідна сестра ОСОБА_9 в лютому 2017 року порадила, щоб відповідач за нею доглядала. Тому, згодом вона запропонувала відповідачу переїхати до неї та з 17.06.2017 вони почали разом проживати по АДРЕСА_3 . Відповідач працювала провідником, а коли була вдома вони разом готували їжу, до них приходили відповідача діти та онуки. 23.06.2017 вони за порадою її сестри ОСОБА_9 уклали договір, відповідно до якого вона записала на ОСОБА_2 квартиру, а відповідач в свою чергу мала доглядати за нею до смерті. Відповідач за все домовилась в нотаріальній конторі, а вона лише підписалась. Зазначила, що вона думала, що відповідач буде за нею доглядати, а вона в свою чергу сплачувала кошти за комунальні послуги. Відповідач знаючи, що квартира їй подарована, в лютому 2018 року пішла жити до доньки. Згодом вона подзвонила відповідачу, щоб дізнатись чи вона повернеться, на що остання відповіла, що повернется за умови, якщо вона віддаватиме їй свою пенсію. З того часу вона живе сама, хоча їй дуже складно, так як вона є інвалідом та потребує сторонньої допомоги, їй допомагає по господарству соціальний працівник ОСОБА_4 , вона ж допомогла оформити субсидію. Звернула увагу, що іншого житла, ніж спірна квартира вона немає. Також повідомила, що в грудні 2018 року до неї додому прийшов чоловік та повідомив, що хоче оглянути квартиру, яка продається. Після приходу цього чоловіка вона попросила у відповідача договір та з цього часу їй стало відомо, що вона уклада договір дарування, хоча досі думала, що уклала договір довічного утримання. Зазначила, що оформленням документів займалась відповідач за її кошти, у нотаріуса договір їй читала також відповідачка, з якого вона зрозуміла, що уклала договір довічного утримання, після чого вона підписалась у документах. Під час укладення договору її сестра не була присутня, з нею була жінка з с.Дуліб, а вона себе погано почувала, оскільки у неї боліла голова, відповідач дала їй випити таблетку, після якої вона нічого не розуміючи підписувала документи. Нотаріус їй нічого не читала та не роз`яснювала. Перед укладенням договору вони домовились, що відповідач переїде до неї жити та буде допомагати по господарству, зокрема купувати продукти, готувати їжу, тому з червня 2017 по лютий 2018 року вони проживали разом. Зазначила, що вона просила відповідачку, щоб та найняла людину, яка буде біля неї вночі, оскільки вона постійно потребує сторонньої допомоги. З лютого 2018 року відповідач до неї не приходить, не допомагає.

Представник позивача адвокат Ярмощук Н.В. в судовому засіданні позов просить задоволити та зазначила, що позивач будучи інвалідом першої групи, потребує сторонньої допомоги, про що вказано в довідці ОСОБА_10 . Крім цього, сусіди позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зазначили, що вони знають про хворобу останньої та знають, що вона не може сама обходити себе, неодноразово позивач просила їх про допомогу. Також, ОСОБА_11 відомо, що з метою знайти собі постійну допомогу позивач звернулась до відповідача, яка раніше була дружиною племінника позивача. Звернула увагу, що позивач була переконана в тому, що уклала з відповідачем договір, відповідно до якого остання буде обходити її та допомагати у всьому, при чому проживати разом з нею, так як ця допомога їй потрібна постійно. Позивач була переконана, що вона так і залишилась власницею своєї квартири, тому продовжувала оплачувати всі комунальні платежі і вести себе як власниця квартири. Відповідач в квартирі позивача не зареєструвалась. Після того, як незнайомий чоловік прийшов до позивача додому та хотів оглянути квартиру, яка продається, позивач стала вимагати у відповідача документи, які вона підписувала у нотаріуса і лише тоді дізналась про те, що квартира їй вже не належить. Після цього відповідач в лютому 2018 залишила позивача проживати саму знаючи, що їй необхідна стороння допомога. Залишившись у безпорадному стані, позивач передзвонила відповідачу та просила її прийти допомогти, однак остання заявила, що прийде лише за умови, якщо позивач буде їй повністю віддавати свою пенсію. Зазначила, що державний нотаріус Костур У.Т. фактично не змогла заперечити слів позивача, оскільки не пам`ятає, хто саме читав договір дарування та про те, чи була розмова про обов`язок відповідачки доглядати за позивачем.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України повідомила, що вона була дружиною племінника позивача. Позивач неодноразово до неї телефонувала та пропонувала переїхати до неї жити, однак спочатку як був живий чоловік позивача, то вона відмовлялась та після його смерті вона на неодноразові пропозиції позивача погодилась з нею жити. Разом вони прожили один рік, після чого позивач запропонувала укласти договір дарування квартири, тому вони пішли до нотаріуса та позивач оформила на неї довіреність. Зазначила, що вона самостійно переоформила документи на позивача, після смерті її чоловіка, оскільки коштів на це у неї не було, а тому вона змушена була поїхати на заробітки до Польщі на півтора місяця. Після її повернення в Україну, вони пішли до нотаріуса з метою укладення договору дарування. Разом з позивачем пішла її подруга, нотаріус все перечитала та вони підписали договір дарування. Вони домовились, що вона купуватиме їжу, а позивач буде оплачувати комунальні послуги. Не заперечила факту опалти позивечем комунальних платежів. Однак, згодом у позивача з`явився мужчина Євген, який почав налаштовувати позивача проти неї. Зазначила, що вона дійсно у всьому допомагала позивачу, купувала продукти, готувала їжу. В січні 2019 позивач повідомила, що вона її отруїла та вигнала вночі з квартири, а з 15.02.2019 вона пішла жити до себе, оскільки позивач щоразу почала висувати все нові вимоги. Звернула увагу, що перед укладенням договору дарування жодних домовленостей між ними не було, у квартирі вона не зареєструвалась та не мала наміру продавати квартиру.

Представник відповідача адвокат Карпінець В.Ю. в судовому засіданні просить у позові відмовити та зазначила, що позивач знала графік відповідача та те, що у неї скрутне матеріальне становище. Звернула увагу, що саме позивач бажала укласти договір дарування, а про договір довічного утримання ніхто не домовлявся. Відповідач сама сплачувала кошти за укладення договору дарування, придбала холодильник та інші необхідні речі. Зазначила, що після укладення договору дарування позивач вимагала, щоб відповідач цілодобово перебувала біля неї. Коли вони почали спільно проживати, то кошти вони витрачали спільно, зокрема харчувались за рахунок відповідача, а позивач сплачувала комунальні платежі. Згодом вони почали конфліктувати, оскільки позивач почала ставитись до відповідача з претензіями, тому відповідач переїхала жити до себе додому.

Третя особа, державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. в судовому засіданні зазначила, що 23.06.2017 нею був посвідчений договір дарування квартири між сторонами, так як були подані всі необхідні документи. Під час укладення договору дарування були присутні три жінки, тому вона їм пояснила, що можна укласти заповіт, спадковий договір, договір дарування. Позивач радилась з нею та третьою жінкою, після чого остання порадила їй укласти договір дарування. Зазначила, що вона підготувала всі необхідні документи та сторони їх підписали. Звернула увагу, що позивачу було роз`яснено наслідки укладення договору дарування, позивач довіряла відповідачу і тому підписала договір.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначила, що позивач є її сусідкою та їй відомо, що позивач як одинока та хвора жінка хотіла, щоб за нею доглядали, тому знайшла відповідача та подарувала їй квартиру, думаючи, що остання буде за нею доглядати. Відповідач на початку року поселилась у позивача в квартирі, вони всюди ходили вдвох, а згодом позивач почала ходити сама, оскільки відповідач повернулась до себе додому та перестала допомагати позивачу. Зазначила, що відповідач не бажала бути поруч з позивачем, допомагати їй, водити до лікарів.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що відповідач по справі є її матір`ю. В 2016-2017 році мати їй розповіла, що позивач часто телефонувала та пропонувала подарувати квартиру, щоб вони разом проживали. Зазначила, що позиває є рідною сестрою її дідуся та їй відомо, що позивач конфлікта особа, тому вона відмовляла матір укладати договір з нею, однак мати все одно пішла жити до позивача та уклала догір дарування. Звернула увагу, що її мати їздила до Польщі на заробітки, щоб мати можливість оформити договір дарування. Також повідомила, що її мати б ніколи не погодилась укласти договір довічного утримання, оскільки у неї змінний графік, про що позивачу було відомо. Зазначила, що її мати купувала продукти харчування, придбала холодильник, а вона дала їм телевізор у користування, позивач в свою чергу оплачувала комунальні послуги, однак позивач почала вимагати від її матері, щоб та оплатила їй лікування у санаторії, на що мати не погодилась, оскільки не мала коштів, після цього їхні відносни погіршились, і мати повернулась проживати додому.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що вона є сусідкою позивача, вони проживають в одному під`їзді. Звернула увагу, що відповідача вона постійно бачила, так як остання проживала з позивачем до січня 2019 року. Позивач постійно потребує сторонньої допомоги, тому часто до неї зверталась за допомогою з різними проханнями побутового характеру. До позивача приходить соціальний працівник та допомагає їй по господарству. Зазначила, що позивач та відповідач є чужими людьми, відповідач є колишньою дружиною племінника позивача. Їй відомо, що позивач сплачувала всі комунальні послуги. Відповідач у спірній квартирі не зареєстрована.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, третю особу, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, а також враховуючи тривалий розгляд справи, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та показань свідків, які були допитані в судовому засіданні. На підставі наведеного, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

В судовому засіданні на підставі досліджених письмових доказів встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_1 , такий видано 01.10.1999 Стрийським МВУМВС України у Львівській області на ім`я « ОСОБА_1 » /а.с. 5/.

Відповідно до копії договору дарування квартири від 23.06.2017, такий укладено між ОСОБА_1 /дарувальник/ та ОСОБА_2 /обдарована/. За цим договором дарувальник передає майно у власність обдарованої безоплатно. Квартира, яка відчужується за цим договором, розташована в АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстровано в реєстрі за № 2160 /а.с.6/.

Відповідно до копії довідки Міністерства охорони здоров`я серії ЛВА -1 070067, ОСОБА_1 , 1938 року народження надано першу групу інвалідності у зв`язку з загальним захворюванням. Зазначено, що ОСОБА_1 потребує постійного посторонього догляду /а.с. 7/.

Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_4 квартирі АДРЕСА_5 зареєстрована ОСОБА_1 . Квартира знаходиться у власності ОСОБА_2 /а.с.9/.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою,п`ятоюташостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У постанові Верховного суду по справі № 335/4192/16-ц від 20.03.2019 вказано, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного суду по справі №456/3341/16-ц від 12.06.2019 вказано, що наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування, суд має визначати не тільки за фактом його укладення, а й за такими обставинами, як наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірному житлі.

Відповідно до постанови Верховного суду по справі № 750/1606/17 від 25.02.2019 зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372 цс 16.

Так, в судовому засіданні встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування від 23.06.2017, позивач була у віці 79 років, хворіла на поліартрит, остеохондроз, туберкульоз костей ніг з вимушеною заміною кульшового суглобу, захворювання органів травлення та є інвалідом першої групи загального захворювання, що стверджується довідкою МСЕК серії ЛВА-1 070067 від 1998 року, в якій вказано, що по стану здоров`я вона потребує постійного стороннього догляду. Тобто, укладаючи договір дарування позивач могла вважати, що укладає договір довічного утримання, оскільки після укладення договору дарування квартири відповідач тривалий час проживала з позивачем та надавала їй допомогу, купувала необхідні речі.

Як було встановлено в ході розгляду справи, позивач домовилась з відповідачем, що остання буде їй допомагати по господарству, проживати разом з нею та доглядати за нею, купувати продукти харчування, що за своєю правовою природою вже не є договором дарування, а має ознаки договору довічного утримання.

Окрім цього в ході розгляду справи встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжує проживати у спірній квартирі, а також несе витрати на її утримання та оплату комунальних послуг, що не оспорюється відповідачем й відповідно свідчить про те, що передача квартири фактично не відбулася та підтверджує відсутність реальних намірів у позивача саме на укладення договору дарування.

Наведене свідчить, про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування.

Суд звертає увагу, що договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Також судом встановлено, що спірна квартира була і є єдиним житлом позивача. Окрім цього, позивач за станом здоровя потребує сторонньої допомоги, що підтверджується відповідними медичними документами, які долучені до матерілів справи, а відповідачем не спростовано цю обставину. Про зобовязання відповідача надавати догляд та допомогу позивачу свідчить і її власні пояснення надані в ході розгляду справи, оскільки вона вказала, що до укладення договору дарування, позивач телефонувала до неї та пропонувала переїхати жити та допомагати їй, а після укладення договору вона переїхала жити до позивача та надавала допомогу у вигляді купівлі продуктів харчування, ліків, приготуванні їжі, придбання холодильника та тискоміра.

При цьому, доводи відповідача про те, що саме позивач була ініціатором укладення договору дарування, а також про те, що укладаючи спірний договір позивач розуміла, що укладає саме договір дарування та її волевиявлення на укладення даного договору було вільним, судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не спростовують пояснень позивача про те, що вона через стан здоров`я помилилась в дійсній природі спірного правочину і вважала, що укладає договір довічного утримання і відповідач буде допомагати їй та доглядати за нею до смерті.

Згідно з ч.1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що позивач є її сусідкою та як одинока і хвора жінка хотіла, щоб за нею доглядали, тому знайшла відповідача та подарувала їй квартиру, думаючи, що остання буде за нею доглядати.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що вона є сусідкою позивача, вони проживають в одному під`їзді, позивач потребує сторонньої допомоги, тому часто до неї зверталась з різними проханнями. Зазначила, що позивач та відповідач є чужими людьми, відповідач є колишньою дружиною племінника позивача. До січня 2019 року відповідач проживала разом з позивачем у квартирі АДРЕСА_1 .

Суд надає віри показанням допитаних свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оскільки такі є логічними, достовірними та чітко підтверджують обставини, викладені позивачем у поданій позовній заяві. Окрім цього суд звертає увагу, що свідки ствердили, що позивач уклала договір, оскільки потребувала сторонньої допомоги та з метою, щоб відповідач пересилилась жити до позивача та вони разом вели спільне господарство, і остання надавала їй необхідну допомогу.

Щодо доводів відповідача про те, що нотаріус перечитала їм договір та вони його підписали суд звертає увагу, що сам факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, не може вважатись безумовними обставинами, які б виключали підстави для визнання договору дарування недійсним, внаслідок укладення його під впливом помилки.

Слід вказати, що третя особа нотаріус не могла в судовому засіданні чітко ствердити, що дійсно перечитувала договір стронам вголос і після цього вони розписалися, як і не могла пояснити, чи була між сторонами розмова про утримання позивача в майбутньому.

Отже, виходячи з вищеперелічених доводів, суд вважає, що наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність у позивача під час укладення спірного договору дарування волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідача. Таким чином, суд вважає, що позивачем допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним.

При винесенні даного рішення суд враховує стан здоровя позивача, а саме те, що вона є інвалідом І групи, та їй необхідний сторонній догляд, враховуючи те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, що в своїй сукупності і призвело до помилки з боку позивача при укладенні оспорюваного договору дарування квартири, а також відсутність волевиявлення у позивача безоплатно передати квартиру у власність відповідачки, що підтверджується тим, що з моменту укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжує користуватись квартирою, проживає в ній, тобто фактично передача дарунку до цього часу так і не відбулася.

Суд звертає увагу на доводи позивача про те, що відповідач тривалий час надавала їй допомогу та здійснювала догляд за нею, що також свідчить про неправильність укладення правочину.

Одночасно суд враховує, що позивач передала безоплатно у власність квартиру сторонній особі, з якою в жодних родинних стосунках не перебуває, позивач є особою похилого віку, інвалідом І групи, укладаючи договір мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу і догляд, і не мала наміру дарувати квартиру, яка була її єдиним житлом, у якій проживає, тому суд вважає, укладаючи із відповідачем договір дарування належної їй на праві власності квартири, позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за нею, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжувала проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри позивача на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Наведене повністю відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 20.02.2019, справа № 462/1992/15-ц.

Таким чином укладений правочин не відповідав на момент його укладення волі позивача, а відповідав волі іншого учасника правочину відповідача у справі, а тому не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем повністю доведено факт укладення правочину під впливом помилки, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, а саме волевиявлення позивача не було направлене на укладення договору дарування.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з ч. 8 ст. 141 ЦПК України де визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Наведена правова позиція відображена в Додатковій Постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18.

Разом з тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах визначений статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Надання позивачу професійної правової допомоги в суді першої інстанції при розгляді справи №456/1379/19 підтверджується, зокрема квитанцією №23 від 09.04.2019 на суму 700, 00 грн. за збір документів та оформлення позовної заяви, виданої адвокатом Ярмощук Н.В., ордером № 39 від 23.05.2019 на підставі угоди № 39 адвокату Ярмощук Н.В. доручено участь у справі за позовом ОСОБА_1 про зизнання договору дарування недійсним, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 179 ОСОБА_14 , витягом із договору «Про надання правової допомоги» від 23.05.2019, укладеним між адвокатом Ярмощук Н.В. та ОСОБА_1 .

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимогу позивача щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу слід задоволити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат у розмірі 700,00 грн.

Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн., оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати такого, як інвалід І групи.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 23.06.2017, зареєстрований в реєстрі за № 2160.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь держави 768, 40 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 700,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.Л. Бучківська

Повний текст судового рішення

виготовлено 20 грудня 2019 року.