КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 7 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

На обґрунтування позову зазначив, що з 26 грудня 2012 року він перебуває у трудових відносинах з відповідачем. 3 лютого 2017 року позивач був увільнений від роботи на час прийняття на військову службу за контрактом на підставі наказу № 27-к із збереженням середнього заробітку за основним місцем роботи. Починаючи з квітня 2019 року фактична виплата заробітної плати не здійснювалась, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої складає 69 182,21 грн. Позивач письмово звертався до генерального директора товариства - Судака В.І. із заявою про надання довідки про суму заборгованості по заробітній платі, яку відповідачем отримано 23 травня 2019 року, однак станом на 20 серпня 2018 року відповіді не надійшло. При цьому листом ГУ Держпраці у Херсонській області від 26 червня 2019 року позивачу було повідомлено про те, що керівником АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» Судак В.І. недопущено інспекторів праці для здійснення інспекційного відвідування та рекомендовано йому звернутися до суду.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 69 182,21 грн та допустити негайне виконання рішення в межах суми виплати заробітної плати за один місяць у розмірі 29 705,34 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 69 182,21 грн.

Стягнуто з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Відповідно до статті 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення у межах суми виплати заробітної плати за один місяць.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач, в інтересах якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено, що згідно бухгалтерського обліку АТ «Херсонська ТЕЦ» загальна сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 складала 44 974,34 грн (червень 2019 року - 12 496,22 грн, липень 2019 року - 18 737,38 грн, серпень 2019 року - 13 740,74 грн), що на 24 207,87 грн менше ніж просив стягнути позивач, проте суд першої інстанції даній обставині належної оцінки не надав та не врахував, що за проміжок часу з дати звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваного рішення пройшло 47 календарних днів, протягом якого відповідач частково сплатив заборгованість по заробітній платі перед позивачем. У разі якщо суд мав сумніви щодо розміру фактичної суми заробітної плата, яка залишилась несплаченою позивачу, то у відповідності до статті 84 ЦПК України він мав право з власної ініціативи витребувати додаткові докази. Позивач навмисно не отримував лист товариства від 19 червня 2019 року з копіями розрахункових листів за січень - травень 2019 року, тим самим увів суд першої інстанції в оману.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що відповідно до наданого ним розрахунку заборгованості, сума заробітної плати, яка підлягала стягненню з відповідача є різницею між заробітною платою, яка повинна бути нарахована за період з квітня по липень 2019 року включно, та виплатою, що відбулась 25 червня 2019 року. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження розміру нарахованої заробітної плати за спірний період часу та виплати її позивачу, а в апеляційній скарзі відповідач намагається перекрутити факти, зокрема щодо спірного періоду стягнення заробітної плати, додаючи розрахункові листи лише за січень-травень цього року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 29 листопада 2019 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 26 грудня 2012 року і по теперішній час ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», займаючи посаду заступника голови правління товариства.

Наказом генерального директора АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» від 3 лютого 2017 року № 27-к позивача було увільнено з 1 лютого 2017 року від роботи на час прийняття на військову службу за контрактом із збереженням за ним місця роботи, посади й середнього заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з квітня 2019 року щомісячна виплата заробітної плати фактично відповідачем не здійснювалась, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку за період з квітня по липень 2019 року становить 69 182,21 грн.

Згідно листа ГУ Держпраці у Херсонській області від 26 червня 2019 року № 11-06/1/к-305, позивачу було повідомлено про те, що керівником АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» Судак В.І. недопущено інспекторів праці для здійснення інспекційного відвідування та рекомендовано йому звернутися до суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог трудового законодавства відповідач вчасно не виплатив позивачу належну йому за чотири місяці заробітну плату під час його залучення до виконання військових обов`язків та не надав суду доказів на спростування недостовірності відомостей, викладених в розрахунку заборгованості, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

В силу положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається із основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а саме суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена (стаття 13 ЦПК України).

Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із вимогами частини третьої, восьмої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 направив відзив на позовну заяву, в якому просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , зазначивши, що згідно бухгалтерського обліку АТ «Херсонська ТЕЦ» загальна сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 становила 44 974,34 грн, а саме за червень 2019 року в сумі 12 496,22 грн, за липень 2019 року в сумі 18 737,38 грн, за серпень 2019 року в сумі 13 740,74 грн, що на 24 207,87 грн менше ніж просив стягнути позивач.

Разом з тим, будь-яких доказів щодо дійсного розміру заборгованості по заробітній платі саме за спірний період з квітня по липень 2019 року включно представник відповідач не надав, доданий позивачем розрахунок заборгованості не спростував, він послався на обставини, які не підтверджені власними ж довідками, розрахунками чи відомостями, а відтак суд обґрунтовано не взяв дані заперечення до уваги та не поклав їх в основу свого рішення.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Згідно із пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема й у випадках залучення працівників до виконання військових обов`язків.

З урахуванням абзацу 3 пункту 2 Порядку, у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто передують місяцю невчасної виплати заробітної плати.

За правилом абзацу 4 пункту 4 та пункту 5 Порядку працівникам, які були звільнені в запас з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та повторно призвані для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку. У разі коли розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для розрахунку компенсації застосовується середня заробітна плата, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 вказаного порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що як за 20 робочих днів лютого 2019 так і за 20 робочих днів березня 2019 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 28 290,80 грн на місяць без вирахування обов`язкових податків і зборів. Отже, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед затримкою у виплаті заробітної плати, яка зберігалася за ним на час залучення до виконання військових обов`язків, а саме за лютий та березень 2019 року складає 1 414,54 грн (28 290,80 грн / 20 робочих днів).

Виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача, його середній заробіток на підприємстві за період з квітня по липень 2019 року включно становив 117 406,82 грн (1 414,54 грн х 83 робочі дні). Втім, як зазначив ОСОБА_1 і підтвердив представник відповідача в апеляційній скарзі, 25 червня 2019 року на картковий рахунок позивача було перераховано 38 867,41 грн в якості часткового погашення заборгованості по заробітній платі, а тому з урахуванням вирахуваних відповідачем податків і зборів з цієї суми (48 224,61 грн), залишок невиплаченої заробітної плати складає 69 182,21 грн (117 406,82 грн - 48 224,61 грн).

Враховуючи, що невиплата належної заробітної плати працівнику підлягає стягненню у зв`язку з правом працівника на оплату за виконану ним роботу, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з квітня по липень 2019 року у розмірі 69 182,21 грн, оскільки сторони перебували у трудових відносинах у спірний період та відповідачем не надано належних і допустимих доказів відсутності заборгованості по заробітній платі або її наявності в меншому розмірі.

Колегія суддів зазначає, що за працівником, призваним на військову службу за контрактом після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-19, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Отже, на позивача розповсюджуються гарантії збереження місця роботи, посади, а також його середнього заробітку на підприємстві, в якому він працював на час вступу на військову службу, передбачені статтею 119 КЗпП України.

Водночас колегія суддів не приймає нові докази, долучені до апеляційної скарги, а саме розрахункові листки про нараховану заробітну плату позивача за січень - травень 2019 року з огляду на те, що неможливість їх подання до суду першої інстанції представником відповідача не доведена, при тому, що оплата праці позивача за січень - березень 2019 року не входила до предмету доказування у справі.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач навмисно не отримував лист товариства від 19 червня 2019 року з копіями розрахункових листів за січень - травень 2019 року також не заслуговують на увагу як безпідставні.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то новий розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 7 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній