№ 637/1088/19
№ 2/637/283/19
РІШЕННЯ

Іменем України

5 грудня 2019 року с.м.т. Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Островської Н.І.,

за участю секретаря Бутрик Ю.С.,

позивач: представник за довіреністю Курило ОСОБА_1 .І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду с.м.т. Шевченкове Шевченківського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням ,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом.

Як підставу зазначено, що з 16.11.2004 року вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Згідно довідці про склад сім`ї та зареєстрованих осіб у даному житловому будинку зареєстровано 5 осіб, у тому числі, з 15.08.2013 року, зі згоди власника, і ОСОБА_5 , яка 05.09.2013 року зареєструвала шлюб з її сином ОСОБА_4 і змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». Після реєстрації в будинку остання виїхала на постійне місце проживання до м. Харкова, де і проживає по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 відвідує КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) з 15.08.2016 року і по теперішній час. 18.03.2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. Відповідно до актів від 30.05.2016 року № 10, від 25.11.2016 року № 18, від 26.12.2017 року № 34, від 25.10.2018 року № 51, від 30.07.2019 року № 53, з травня 2016 року і по теперішній час ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає. ОСОБА_3 з травня 2016 року і на час подачі позовної заяви до суду не веде спільного господарства з ОСОБА_2 та іншими членами сім`ї, не допомагає сплачувати за комунальні послуги, не проживає за адресою: АДРЕСА_1 та взагалі не перебуває з вищезазначеної дати за місцем реєстрації. Вказує, що чинним законодавством України не передбачено обов`язок власника зберігати право користування житлом колишніх членів сім`ї. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач просить позбавити ОСОБА_8 права користування житловим будинком з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям останньої з реєстраційного обліку.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та наполягав на його задоволенні, посилаючись на викладені доводи.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, надавши письмовий відзив на позовну заяву, в якому просила розглядати справу за її відсутності на підставі наданих доказів, позов не визнала, посилаючись на наступне.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , його мати ОСОБА_2 змінила замки на вхідних дверях будинку і не пустила їх з дитиною в будинок, мотивуючи це образою на неї за свого сина. Окрім того, позивачка зауважила їй, що кімнати в будинку прохідні, а тому вона не бажає, щоб повз неї по кімнатам ходила чужа людина. Із наданого позивачем технічного паспорту на спірний житловий будинок вбачається, що кімнати 1-3 та 1-6 в будинку прохідні. На її пропозицію переобладнати частково одну із кімнат, щоб вона з дитиною могли в ній проживати відокремлено, позивач відмовила. Тобто, планування будинку не дає можливості для одночасного проживання в ньому всіх зареєстрованих в будинку різностатевих осіб старше 9 років, які не є членами однієї родини. Зміна позивачем замків на вхідних дверях будинку і відмова надати їй ключі також є поважною причиною не проживання її та сина у будинку. Саме тому вона змушена була орендувати житло в м. Харкові, за яке кожного місяця повинна була вносити орендну плату. Її колишній чоловік не платив аліменти на дитину, а тому вона не мала можливості оплачувати комунальні послуги за спірний будинок постійно. Тим більше, що будинок обладнаний лічильниками на воду, світло та газ, а тому вона жодним чином не порушувала матеріальні інтереси власника будинку. Не зважаючи на тяжкий матеріальний стан, вона в 2016 році і в 2017 році декілька разів сплачувала за комунальні послуги за будинок, тим самим підтвердивши свій намір ставитися до спірного будинку, як до свого постійного місця проживання. Іншого житла вона та її син не мають. Вважає, що відсутність її та сина у спірному будинку була викликана поважними причинами, а позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заявлених нею вимог.

Крім того зазначила, що ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.02.2017 року, яка набрала законної сили, було залишено в силі рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 17.11.2016 року, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання її такою, що втратила право користування будинком та у знятті з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що обставини, встановлені ухвалою апеляційного суду, позивачем не спростовані, нових доказів не надано. З урахуванням вищевикладеного, просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_4 , третя особа по справі, надав заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутність.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи не безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

У відповідності до вимог ст.ст. 316, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі - продажу садиби від 16.11.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1055 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Шевченківське бюро технічної інвентаризації» 16.11.2004 року, реєстровий номер: 8399086 (а.с. 8, 9, 16-18).

Згідно копії домової книги та довідок про склад сім`ї позивача та зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 26.10.2016 року № 2747 та від 22.08.2019 року № 2585, виданих виконавчим комітетом Шевченківської селищної ради Харківської області за адресою: АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 зареєстровано 5 осіб, у тому числі, з 15.08.2013 року, зі згоди власника, ОСОБА_9 , яка 05.09.2013 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 (а.с. 10-15, 24, 25, 27, 38).

18.03.2016 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 26).

З травня 2016 року по теперішній час ОСОБА_8 у спірному будинку не проживає, що не заперечується сторонами по справі (а.с. 19-23, 60-64).

Згідно рішенню Шевченківського районного суду Харківської області від 17.11.2016 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.02.2017 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання ОСОБА_8 такою, що втратила право користування будинком та у знятті з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач є власником спірного житлового будинку, де зареєстрований відповідач, який не є членом його сімї. Предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у зв`язку з непроживання в ньому понад один рік.

Отже, на встановлені правовідносини поширюються норми статтей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України.

Судом встановлено, що з часу ухвалення 17.11.2016 року судом рішення, відповідач жодного разу не зверталась до правоохоронних органів з приводу обмеження її доступу до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та визнала факт свого не проживання у спірному житлі більше одного року.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, тільки наявність перешкод у користуванні житлом з боку його власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Викладене узгоджується з постановою Верховного Суду № 621/795/17 від 27.12.2018)

З огляду на викладене, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позову.

В той же час, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, тому зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні власністю позивача шляхом зняття з реєстраційного обліку у спірному приміщенні правового значення не має, а тому ця частина позовних вимог задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 200, 206, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 316, 328, 391 Цивільного кодексу України, ст. 71, 72, 150 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ,-

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 права користування житловим будинком з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Копію рішення направити відповідачу та третій особі.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст. 358 цього Кодексу.

Суддя

Н.І.Островська