П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 242/52/19

Номер провадження 22-ц/804/1923/19

13 серпня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - виконавчий комітет Маріупольської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 квітня 2019 року, у складі судді Черкова В.Г.,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, вказуючи, що з 31 липня 2015 року по 25 жовтня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якої має доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, яка на теперішній час мешкає з відповідачкою на тимчасово окупованій території України, де постійно ведеться збройний конфлікт, діє спеціальний пропускний режим, не функціонують органи державної влади України, українські дитячі садки, школи. Вважає, що це є небезпечним для життя і здоров`я дитини та має негативний вплив на її розвиток. Він мешкає у місті Маріуполь, має стабільний дохід, може в повному обсязі створити необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24 квітня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа -виконавчий комітет Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не надано належної оцінки тому факту, що ним створено всі належні умови для проживання дитини за його місцем проживання, що підтверджується актом обстеження умов проживання позивача, що складений головним спеціалістом служби у справах дітей по Лівобережному району від 09.04.2019 року, в якому зазначено, що умови для проживання дитини добрі, для дитини є окреме спальне місце, іграшки, одяг. Судом не взято до уваги, що проживання дитини на тимчасово окупованій території - у м. Донецьку, де постійно ведеться збройний конфлікт, який супроводжується бойовими діями, діє спеціальний пропускний режим, не функціонують органи державної влади України, українські дитячі садки, школи і.т.п., є небезпечним для її життя і здоров`я та має негативний вплив на її розвиток. Вважає, що в інтересах доньки проживати саме з ним, а не з відповідачкою, оскільки він проживає в м. Маріуполі, має стабільний дохід, що підтверджується письмовими доказами та має можливість створити всі необхідні умовим для проживання та нормального розвитку дитини та матеріально її забезпечити.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Відповідач своїм правом не скористався.

Позивач ОСОБА_1 та третя особа виконавчий комітет Маріупольської міської ради, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явились, надали письмові клопотання про розгляд за їх відсутність. Відповідач ОСОБА_2 повідомлена через оголошення на сайті Донецького апеляційного суду. (а.с.123, 127,130-131).

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що враховуючи інтереси дитини, приймаючи до уваги вік дитини, те, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю і доказів на підтвердження того, що за місцем проживання дитини матір`ю не створені всі умови для її повноцінного проживання та виховання, мати не виховує та не утримує дитину, або її поведінка є аморальною, позицію органу опіки та піклування, який не склав та не надав висновок з питання проживання дитини з одним з батьків, суд прийшов до висновку, що виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір`ю, не встановлено, а відповідач , у свою чергу, не надав переконливих доказів, що проживання дитини з ним наразі відповідає найвищим інтересам дитини.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 25.10.2016 року. (а.с.7-8).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_3 ( а.с.5)

ОСОБА_1 з 24 жовтня 2018 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа та його фактичне місце проживання/перебування зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 .(а.с. 10).

Відповідно до договору оренди квартири від 20 квітня 2018 року ОСОБА_1 орендує квартиру у ОСОБА_4 по АДРЕСА_4 , строк оренди з 20 квітня 2018 року по 20 квітня 2020 року. (а.с. 28-29).

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 за даною адресою, що складений головним спеціалістом служби у справах дітей по Лівобережному району від 09.04.2019 року умови проживання добрі, для дитини є окреме спальне місце, іграшки, одяг (а.с.80).

Згідно заяви представника органу опіки та піклування Маріупольської міської ради від 11.02.2019 року скласти та надати висновок, який необхідний для розв`язання спору щодо місця проживання дитини на даний час неможливо, оскільки дитина зі слів батька проживає на тимчасово непідконтрольній України території . ( а.с.50)

ОСОБА_1 працює та має дохід (а.с.30-37, 48-49).

Згідно інформації Державної прикордонної служби, дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перетинала державний кордон України у пункті пропуску КПВВ Гнутове за згодою обох батьків. (а.с.47)

Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих ,хто несе таку відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини.

Разом з цим, висновок Органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дитини з батьком або матір`ю в матеріалах справи відсутній, це питання не розглядалось даним органом, у свою чергу, представник служби у справах дітей Маріупольської міської ради Гавриш Я.О. не оспорюючи законність судового рішення, вважає за доцільне залишити його без змін.( а.с.127)

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оскільки позивач не надав доказів того, що за місцем проживання дитини матір`ю не створені всі умови для її повноцінного проживання та виховання, мати не виховує та не утримує дитину, або її поведінка є аморальною, судова колегія погоджується з висновкам суду, що виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір`ю, не встановлено, а тому позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. У свою чергу, позивач не надав переконливих доказів, що проживання трирічної доньки з ним наразі відповідає найвищим інтересам дитини.

При цьому судова колегія критично ставиться до доводів позивача щодо його побоювань з приводу небезпечності місця проживання відповідачки та дитини на тимчасово окупованій території Донецької області, оскільки відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби

України від 14.02.2019 року (а.с.47), 16.03.2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнула державний кордон України на КПВВ Гнутове за згодою обох батьків. Отже, позивач надав дозвіл на перетин дитиною пункту пропуску КПВВ Гнутове, та взяв на себе відповідальність за безпеку дитини.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 серпня 2019 року.

Судді