Провадження №2/592/4189/19

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді Фоменко І.М., за участю секретаря судового засідання Щербань Г.Г., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання договору позики фіктивним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та вимоги мотивує тим, що 18.12.2015 року між ним ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 18.12.2015 року між сторонами 18.12.2015 року було укладено Договір іпотеки №3910, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який також було посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. Позивач стверджує, що в день укладення договору 28.12.2015 року, перебуваючи у нотаріуса, він не отримував коштів від ОСОБА_1 . Розписки щодо отримання відповідачем від ОСОБА_2 коштів в рахунок часткового погашення боргу за договором позики не підтверджують передачу відповідачем позивачу коштів за Договором позики від 18.12.2015 року в сумі 150000 грн. Зазначає, що внутрішня воля сторін при укладенні оскаржуваного правочину не відповідала її зовнішньому прояву та не передбачала встановлення правових наслідків. Тому позивач просить суд визнати фіктивним Договір позики від 18.12.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в Реєстрі за номером №3907.

Ухвалою суду від 23.08.2019 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 , будучи повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги є безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають. В обґрунтування своїх заперечень надав пояснення, аналогічні викладеним у письмовому відзиві на позовну заяву, де зазначено, що, ОСОБА_2 , мотивуючи вимогу про визнання Договору позики від 18.12.2015 року фіктивним, посилається на відсутність факту отримання коштів за договором позики, однак, вказані обставини повністю спростовуються мотивувальною частиною рішення Апеляційного суду Сумської області від 13.07.2017 року по справі №592/11715/16-ц, яке набрало законної сили. Просив стягнути з позивача витрати, понесені на оплату послуг адвоката.

Суд, заслухавши пояснення відповідача та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи за наступного.

Судом встановлено, що 18.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в Реєстрі за №3907.

18.12.2015 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 18.12.2015 року між сторонами було укладено Договір іпотеки №3910, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який також було посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в Реєстрі за №3910.

Дані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13.07.2017 року по справі №592/11715/16-ц, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.05.2019 року (а.с.31-38), та які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Між сторонами склалися зобов`язальні цивільно-правові відносини, що виникають з договору позики і регулюються Цивільним законодавством України.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання Договору позики від 18.12.20215 року фіктивним, позивач посилається на відсутність доказів, які б підтверджували безпосередньо факт передачі 18.12.2015 року ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики в розмірі 150000 грн. ОСОБА_2 .

Втім, дане твердження повністю спростовується обставинами, встановленими рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13.07.2017 року по справі №592/11715/16-ц, в якому зазначено, що договором позики, укладеним в письмовій формі і нотаріально посвідченим, підтверджується як укладення договору позики так і факт передачі відповідної грошової суми позичальнику.

З п. 1.1 нотаріально посвідченого договору позики від 18.12.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 , як позикодавець за договором, вже передав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150000 грн.00 коп. і жоден інший пункт договору не містить обов`язку позикодавця надавати позичальнику будь-яких інший документ на підтвердження факту отримання позики, а отже договір позики є борговим документом.

Крім того, факт отримання грошових коштів підтверджується і розписками від 04 березня 2016 року та від 31 січня 2016 року, підписаними сторонами договору, за якими ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 4500 грн.00 коп. і сторони у цих розписках визначають залишок заборгованості саме за договором позики від 18 грудня 2015 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3907 (а.с.31-33).

До того ж, суд зауважує, що посилання позивача на пов`язаність Договору позики від 18.12.2015 року з укладенням кредитного договору з ПТ «Ломбард «Комод» Горбач О.О. і Компанія» також спростовується вищевказаним рішенням суду апеляційної інстанції.

Також суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.03.2019 року по справі 607/15555/17-ц, де зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК, що за правилами ст. 215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК. (Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України також у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16).

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки що позивач жодними належними і допустимими доказами та аргументами не довів наявності в учасників Договору позики від 18.12.2015 року фіктивного наміру створити юридичні наслідки, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, а також існування у сторін інших цілей при укладенні спірного правочину, беручи до уваги, що твердження ОСОБА_2 про відсутність факту передачі грошових коштів за позикою спростовується обставинами, встановленими рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13.07.2017 року, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за необґрунтованістю.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

11.07.2017 року між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Турченком С.П. було укладено Договір про надання правової допомоги Клієнту з представництва його інтересів та захисту прав в усіх органах, установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування (а.с.39).

Згідно Додатку №8 до Договору про надання правової допомоги від 11.07.2017 року, ОСОБА_1 та адвокат Турченко С.П. визначили розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги з представництва інтересів та захисту прав ОСОБА_1 під час вирішення питання спору у справі №592/12820/19 за позовом ОСОБА_2 (а.с.40). Надання правової допомоги ОСОБА_1 підтверджується Актом №1 про надання правової допомоги від 09.09.2019 року (а.с.41).

Як вбачається із квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 09.09.2019 року, ОСОБА_1 , на виконання умов Договору про надання правової допомоги від 11.07.2017 року, додатку №8 від 04.09.2019 року до Договору, сплатив адвокату Турченко С.П. грошові кошти в розмірі 2400 грн. 00 коп. (а.с.42).

Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, в розмірі 2400 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 11, 203, 204, 234, 509, 526, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 4, 76-83, 141, 264, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики фіктивним відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2400 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги через Ковпаківський районний суд м. Суми до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Фоменко