Справа № 466/7524/13 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1211/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року, постановлене в складі головуючого судді Білінської Г.Б. у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В., відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у м. Львові Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним договору, визнання недійсною реєстрації, визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_5 , третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В., відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про визнання недійсним договору дарування від 01.12.2010 року, визнання реєстрації прав на майно недійсною, визнання права власності на кв. АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він перебував у шлюбі із ОСОБА_6 з 05.03.1983 року, по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу вони отримали спірну квартиру АДРЕСА_1 , яка за спільною домовленістю була приватизована лише на дружину відповідно до свідоцтва про право власності від 24.02.1999 року, оскільки він своє право на приватизацію використав до того у квартирі доньки. Відносини у них з дружиною були дуже добрі і довірливі. За кілька років до смерті дружина тяжко захворіла, потребувала постійного нагляду, оскільки її дії не завжди були адекватними. На дев`ятий день після смерті дружини відповідачка ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_3 про те, що вона є власником квартири згідно договору дарування від 01.12.2010 року. Тобто право власності на квартиру було зареєстровано після смерті дружини ОСОБА_6 За життя його дружина ніколи не висловлювала таких побажань, що має намір подарувати квартиру племінниці, хоча в квартирі продовжує жити позивач. Не ставила його до відома про це і племінниця та зареєструвала право власності на квартиру лише після смерті дружини. Вважає, що відповідачка скористалася хворобливим станом ОСОБА_6 і оформила оспорюваний ним договір таким чином, щоб про це не дізнався він, а зареєструвала його вже після смерті дружини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у м. Львові Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним договору, визнання недійсною реєстрації, визнання права власності на майно задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В. 01.12.2010 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що при ухваленні вищезазначеного рішення судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме ту обставину, що ОСОБА_6 до укладення шлюбу з позивачем проживала за адресою: АДРЕСА_2 в половині приватного будинку разом з приналежними до нього господарськими будівлями. Дану частину будинку вона успадкувала від її тітки ОСОБА_7 , про що їй було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 1982 року. Шлюб з відповідачем ОСОБА_6 зареєструвала тільки 05 березня 1983 року. На початку 1986 року під час реконструкції АДРЕСА_2 , в якому проживала ОСОБА_6 і позивач, попадає під знесення. Взамін знесеного будинку ОСОБА_6 , їй на підставі ордеру на житлове приміщення № 000319 було надано квартиру АДРЕСА_1 на тій же вулиці. В ордері в графі «Склад сім`ї» були вписані ОСОБА_6 як основний наймач і позивач, як чоловік. Тобто, ОСОБА_6 була одноосібним власником спірної квартири, яка була надана їй взамін знесеного її ж приватного будинку. Відповідно, на її ім`я 24 лютого 1999 року й було видано Свідоцтво про право власності. Тому, позивач у відповідності до ст. 57 СК України не мав жодного відношення до права власності на цю квартиру. Своє право на приватизацію квартири він на цей час вже використав, приватизувавши свою квартиру, в якій він проживав до укладення шлюбу з ОСОБА_6 Отже, посвідчений договір дарування 01 грудня 2010 року не потребував згоди позивача. В судовому засіданні приватний нотаріус пояснила, що під час посвідчення договору дарування роз`яснила ОСОБА_6 вимоги чинного законодавства України щодо недійсності правочину, а вона в свою чергу засвідчила ту обставину, що вона діє добровільно, без будь - якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, розуміючи значення своїх дій та правові наслідків укладення нею договору. Очевидно, що приватний нотаріус діяла відповідно до інструкції про проведення нотаріальних дій.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року скасувати та ухвалити но ве рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону № 2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Позивач ОСОБА_3 перебував у шлюбі із ОСОБА_6 з 05.03.1983 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_6)

Під час шлюбу ОСОБА_6 було видано ордер на жиле приміщення за адресою АДРЕСА_3 на сім`ю в складі двох осіб: ОСОБА_6 та її чоловіка ОСОБА_8 , де в подальшому вони проживали і були зареєстровані.

Позивач у суді першої інстанції ствердив, що до отримання спірної квартири він використав своє право на приватизацію житла, тому спірна квартира була приватизована лише ОСОБА_6

01.10.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В. був посвідчений договір дарування, за яким вказана квартира ОСОБА_6 подарована ОСОБА_9 , яка була їй племінницею.

Під час укладення договору ОСОБА_6 було власноручно написано нотаріусу заяву, якою вона просить засвідчити договір дарування квартири на ім`я ОСОБА_1 , її племінниці, та розуміє, що власником квартири буде племінниця, а вона не матиме права на цю квартиру.

Сторони не заперечують, що у 2005 році ОСОБА_6 захворіла на лейкемію - рак крові.

Позивач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . До участі в праві в суді апеляційної інстації залучено його правонаступника ОСОБА_4 .

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Таким чином, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Йдеться про тимчасовий стан, при якому особа внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов`язків.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, з метою встановлення наявності такого стану у ОСОБА_6 в момент укладення договору дарування, судом призначалась судово-психіатрична посмертна експертиза.

Відповідно довисновку судово-пихіатричної посмертної експертизи № 52 від 29.01.2015 року, проведеної комунальним закладом Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня, м. Львів вбачається, що ОСОБА_6 на момент посвідчення договору 01.12.2010 року страждала органічною деменцією та за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Внаслідок захворювань - гіпертонічної хвороби, атеросклерозу судин головного мозку, істинної поліцитемії, які стверджені медичними документами, наданими експерту, у ОСОБА_6 розвинулась органічна деменція, що впливало на прийняття нею рішень щодо укладання спірного договору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 8, додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо.

Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

В суді апеляційної інстанції за клопотанням відповідача була призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології у м. Києві Міністерства охорони здоров`я України.

Підставою проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертиза були суперечності між висновком зробленим експертом та матеріалами справи.

Відповідно до статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно із частиною другою статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Висновок про тимчасову недієздатність особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статей 89, 90 ЦПК України при оцінці доказів суд повинен з`ясувати відношення всіх свідків до даної справи й стосунки зі сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості у справі, джерела проінформованості свідка про факти, які ним повідомляються (особисто чи з повідомлень інших осіб), правильність сприйняття ними обставин, що мають значення для справи, наявність протиріч у показаннях свідків та їх причини, підтвердження чи спростування цих показань іншими доказами.

Отже, встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент укладення договору відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово -психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З висновку судово-психіатричної експертизи № 36 від 20.12.2017 року, проведеної комісією експертів Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології у м. Києві Міністерства охорони здоров`я України вбачається, що ОСОБА_6 , на момент посвідчення договору дарування від 01 грудня 2010 року, виявляла ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу ( внаслідок дисциркулярної енцефалопатії з хронічною недостатністю мозкового кровообігу, атеросклерозом судин головного мозку) з мнестичними порушеннями. На момент посвідчення договору від 01 грудня 2010 року ОСОБА_6 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Станом на 01 грудня 2010 року ОСОБА_6 , на момент посвідчення договору дарування від 01 грудня 2010 року, виявляла ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу ( внаслідок дисциркулярної енцефалопатії з хронічною недостатністю мозкового кровообігу, атеросклерозом судин головного мозку) з мнестичними порушеннями, які не впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 на психіатричному обліку ніколи не перебувала і, взагалі, психіатрична допомога їй ніколи не надавалась, а жодний з лікарів, в яких вона спостерігалась, не відмічав у неї якихось виражених порушень психічної сфери, в тому числі й безпосередньо перед укладенням оспорюваного договору дарування.

Колегія суддів приходить до переконання, що висновок судово -пихіатричної посмертної експертизи № 52 від 29.01.2015 року проведений комунальним закладом Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня, м. Львів суперечить іншим матеріалам справи, проведений лише на підставі медичних відомості щодо стану здоров`я ОСОБА_10 , які стосувались лише її соматичних та неврологічних захворювань, без врахування інших доказів у справі.

Врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи за № 36 від 20.12.2017 року, проведеної комісією експертів Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології у м. Києві Міністерства охорони здоров`я України в сукупності з іншими доказами у справі, колегія суддів приходить до переконання, про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 01 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В., оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_10 на час складання договору була не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а її волевиявлення не було вільним чи не відповідало її волі.

Відповідно не підлягають до задоволення і позовні вимоги, щодо визнання недійсною реєстрації на цю квартиру за ОСОБА_1 та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 .

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими - недоведені, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В., відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у м. Львові Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 01 грудня 2010 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В., визнання недійсною реєстрації на цю квартиру за ОСОБА_1 та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.