Номер провадження: 22-ц/813/1402/19
Номер справи місцевого суду: 496/4549/17
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , який в подальшому декілька раз уточнювала (а.с.91-95), і просила стягнути з відповідачки на її користь борг за договором позики у розмірі 166 012, 74 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 листопада 2013 року між позивачкою та ОСОБА_1 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідачки, із зазначенням терміну повернення коштів до 15 листопада 2015 року. Після вказаної дати, позивачка неодноразово зверталась до відповідачки з проханням повернути кошти, але остання повідомляла, що на цей час не має змоги повернути кошти та вмовляла позивача почекати, що при найменшій нагоді вона поверне їй кошти. На теперішній час відповідачка взагалі відмовилась повертати кошти, останній раз, коли сторони по справі спілкувались, відповідачка пояснила, що коштів у неї немає і повертати позивачці борг вона взагалі відмовляється. Також позивачка зазначила, що з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань перед позивачкою, відповідачка запевнила її, що у разі неповернення в строк грошових коштів, належна їй 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , переходить у власність позивачки, про що особисто зазначила в розписці про отримання грошових коштів від 15 листопада 2013 року.

26.02.2018 року до суду першої інстанції від відповідачки надійшов відзив, в якому вона вказала, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики позивачка, в порушення умов цивільного процесуального законодавства, не надала. Вказала, що позивачка зловживає своїми правами, в тексті позову наводить суперечливі обставини щодо дати повернення коштів, повідомляє про факти, які не відповідають дійсності, чим вводить суд в оману, а також зазіхає на право відповідачки на справедливий суд.

Також вказала, що позивачка виготовила розрахунок суми заборгованості з порушенням приписів ст. 625 ЦК України. За визначених позивачкою умов реальна сума заборгованості з урахуванням втрат від інфляцій та трьома відсотками річних не перевищує 99 385,0 грн. Позивачка невірно визначила момент виникнення прострочення грошового зобов`язання через що при визначенні втрат від інфляції та 3% річних допустилася помилки у визначенні періоду застосування ст. 625 ЦК України. Умови «розписки» щодо застави 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 суперечать умовам статей 577, 578, 584 ЦК України, що тягне за собою їх недійсність. Позивачкою неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено саме договір позики. За таких умов, відповідачка вказала, що вимоги позивачки про стягнення боргу є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму загального боргу за договором позики від 15 листопада 2013 року в розмірі - 141 712,25 грн., яка складається з наступного:

-73 134,00 грн. - сума позики;

- 35 986,87 грн. - проценти за користування грошовими коштами, нараховані на рівні облікової ставки НБУ за період з 16.11.2015 року по 26.09.2018 року;

- 26 297,85 грн. - інфляційні витрати за прострочення грошового зобов`язання;

- 6 293,53 грн. - 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 1 417, 12 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

При цьому апелянт зазначає, що при вирішенні справи суд не взяв до уваги, що у листі взагалі відсутнє як будь-яке позначення того, що кошти беруться саме в борг, так і юридичне зобов`язання апелянта їх повернути позивачці у конкретну дату. Вказано лише мета отримання коштів та наслідки їх неповернення до певної дати. Ні даний лист, ні інші матеріали справи не містять жодного обов`язку апелянта щодо їх повернення. За таких умов, правовідносини, що виникли між сторонами, не є позикою і до них не можуть бути застосовані статті 1046-1053 ЦК України.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 20.08.2019 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У зв`язку з цим, судове засідання не проводиться.

Разом з тим, враховуючи, що апелянт ОСОБА_1 за зареєстрованою адресою місця проживання поштову кореспонденцію від суду неодноразово не отримувала, вона була повідомлена про час і місце розгляду справи в порядку письмового провадження 20.08.2019 року через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за 10 днів, як то передбачено ч.11 ст. 128 ЦПК України (а.с.130-131).

При цьому, колегія суддів враховує, що після відкриття провадження у справі і призначення справи до розгляду в письмовому провадженні, без виклику учасників справи, пройшло більше 8 місяців, проте апелянт неодноразово не отримувала від суду вищевказаних ухвал суду, що свідчить про відсутність у неї інтересу до наслідків розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

З підстав викладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності повідомлення апелянта про розгляд справи в порядку письмового провадження.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього рішення є 20.08.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, що виникли між сторонами фактично є договором позики, в межах чого встановлено факт отримання відповідачкою ОСОБА_1 грошових коштів від позивачки ОСОБА_3 .

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2013 року відповідачкою ОСОБА_1 була складена розписка, з якої вбачається, що вона отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 73134,00 грн. у рахунок погашення зобов`язань фінансового кредитного договору, де предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої вона являється, де право власності належить в трьох рівних частках їй - 1/3 частина, ОСОБА_4 - 1/3 частина, ОСОБА_5 - 1/3 частина. Грошові кошти беруться на строк 24 місяці (до 15.11.2015 р.). У випадку неповернення грошових коштів у встановлений строк, частина квартири, яка їй належить за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності переходить у власність ОСОБА_2 (а.с. 11).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №102800436, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 (а.с. 165-17).

Такі обставини вбачаються з розписки, оригінал якої був досліджений судом першої інстанції, про що є відмітка, в журналі судового засідання (а.с. 11, 96).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов, позивачкою до суду представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання відповідачці позикодавцем визначеної грошової суми.

Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Оскільки зі змісту розписки з очевидністю вбачається, що між сторонами була дотримана форма договору позики, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наданою розпискою, яка була підписана ОСОБА_1 , посвідчується передання позивачкою відповідачці 15.11.2013 року грошової суми у розмірі 73134,00 грн., і жодного доказу на спростування викладеного в ній відповідачкою не наведено.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору ОСОБА_1 зобов`язалась перед ОСОБА_2 повернути останній борг до 15 листопада 2015 року.

В свою чергу, наявність оригіналу розписки у кредитора, є ознакою невиконаного зобов`язання відповідачкою.

Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу

Відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України боржн ОСОБА_7 , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше- Міністерство статистики України), починаючи з 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України, згідно до статей 19, 21, 22 ЗУ «Про інформацію» є офіційними.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою, про що вказується в листі Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Оскільки остаточна дата повернення боргу відповідачкою позивачці узгоджена між ними - 15.11.2015 року, то розрахунок індексу інфляції необхідно здійснювати починаючи з 16.11.2015 року.

З підстав викладеного, суд дійшов вірного висновку, що сума інфляційних нарахувань за період з листопада 2015 року по серпень 2018 року складає 26 297,85 грн., та 3% річних за час прострочення за період з 16.11.2015 року по 26.09.2018 року (в межах позовних вимог) становить: 73134 грн.

У відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки договором не встановлювався розмір відсотків, судом першої інстанції вірно стягнуто відсотки за договором позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 16.11.2015 по 26.09.2018 року у розмірі - 35 986,87 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України прийнята постанова суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра