Справа № 635/1050/18
Провадження № 2/635/648/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року смт. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Назаренко О.В.,

за участі секретаря Ус Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору купівлі продажу № Н7-289 від 28 лютого 1998 року житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладено між ОСОБА_3 з однією сторони та ОСОБА_1, ОСОБА_4 з іншої сторони, посвідчений Біржою нерухомості та основних фондів «УКРАЇНА», дійсним.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2018 року провадження по справі відкрито.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, надали заяву, відповідно до якої позов підтримали та просили розглядати справу у їх відсутність.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнала, просила його задовольнити.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

З урахуванням того, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд дослідивши надані суду докази, встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12,11,81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Згідно з частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК).

Договір купівлі-продажу № Н7-289 від 28.02.1998 року, укладений та зареєстрований на біржі нерухомості та основних фондів і «УКРАЇНА». Сторони повністю виконали умови договору: Позивач разом з чоловіком передала відповідачу обумовлену в договорі купівлі-продажу грошову суму, а відповідач в обумовлений строк звільнила будинок, після чого Позивач з чоловіком почала розпоряджатися ним на свій розсуд.

Предметом вказаного договору купівлі - продажу був житловий будинок літ. А-1 житловою площею 22,8 кв.м., сарай літ. Б, погреб літ. В, літня кухня - літ. Г, вбиральня літ. Д, огорожа № 1-2.

22 лютого 2006 року чоловік Позивачки, ОСОБА_4, подарував її належну йому частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 23.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Євсєєвою О.І.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача, ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2, виданого Роганьскою селищною радою Харківського району Харківської області 14.05.2007 року, актовий запис №36.

У 2008 році за рішенням ХVІІ сесії V скликання Роганської селищної ради Харківського району Харківської області від 11.07.2008 року передано у власність земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок.

З урахуванням вищенаведених підстав, ОСОБА_1, є єдиним власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу (біржового) від 28.02.1998 року та договору дарування (нотаріального) від 23.02.2006 року.

Як зазначила позивач, вона має намір реалізувати своє право власності шляхом розпорядження належним їй майном (житловим будинком). Але не має такої можливості, оскільки за вимогами діючого законодавства дійсність біржового договору повинна бути підтверджена рішенням суду. У зв'язку з цим, особа вимушена звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів.

На житловий будинок 18.12.2015 року було виготовлено технічний паспорт.

Відповідно до ст. 224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 сплатили за будинок та прийняли його. Таким чином всі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, тому договір купівлі-продажу може бути визнаний дійсним в судовому порядку, що передбачено ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, за якою якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Укладений на біржі договір не є фіктивним, спрямований сторонами на реальне настання певних правових наслідків.

Відповідно до ч. 2. ст. 220 ЦК України від 2003 року Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.3. ст. 334 ЦК України від 2003 року Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 650 ЦК України від 2003 року встановлено, що особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України від 2003 року передбачено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року (що діяв і на момент укладення договору купівлі-продажу) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

За положеннями ст. 49, ст.128 ЦК УРСР 1963 р., право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 р.

Відповідно до ст. 204 ЦК України 2003 р. правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтєю 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд у відповідності з ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України може визнати такий договір дійсними.

Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов'язаний перехід до набувача відповідного об'єкта правомочностей, що складають зміст суб'єктивного права власності, права володіння, права користування та права розпорядження.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об'єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав.

Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Умовою визнання договору, який потребує нотаріального посвідчення, укладеним без такого є безповоротнє ухилення сторони від його посвідчення та втрата стороною МОЖЛИВОСТІ нотаріально посвідчити правочин, що узгоджується з правовою позицією Постанови Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України (№6-1288цс17 від 06.09.2017, де зазначено, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Враховуючи вище викладене, зважаючи на те, що сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується договором купівлі-продажу № Н7-289 від 28.02.1998 року, укладеного та зареєстрованого на біржі нерухомості та основних фондів і «УКРАЇНА»; технічним паспортом на будинок, крім того, відбулося повне виконання договору, зазначене в даному конкретному випадку, позов в повному обсязі визнаний спадкоємцем Продавця, виходячи з принципу розумності та справедливості, є підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 28, 119, 133-134,137,141, 175-177,ЦПК України, ч.2 ст. 220, ч.3. ст. 334, ст. 650, ч. 4 ст. 656 ЦК України від 2003 року , ст. 47, ст. 49 ЦК України в редакції 1963 року, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, суд-

ВИРІШИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі продажу № Н7-289 від 28 лютого 1998 року житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладено між ОСОБА_3 з однією сторони та ОСОБА_1, ОСОБА_4 з іншої сторони, посвідчений Біржою нерухомості та основних фондів «УКРАЇНА».

Судові витрати залишити за рахунок позивача.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Харківський районний суд Харківської області або до Харківського апеляційного суду.

На підставі ч. 4 ст. 268 ЦПК України повне рішення складено і підписано без його проголошення 04 лютого 2019 року.

Відомості, що не проголошуються:

позивач- ОСОБА_1, РНОКПП:НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1;

представник позивача - ОСОБА_7, місце проживання АДРЕСА_2;

відповідач- ОСОБА_3, останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_3.

Головуючий суддя: Назаренко О.В.