КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 361/4913/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Селезньова Т.В.
провадження № 22-ц/824/8402/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року у складі судді Селезньової Т.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Садівничого об`єднання «Трудовик», третя особа: Киричук Ніна Миколаївна , про визнання дій протиправними, визнання наказу незаконним, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати дії голови ради СО «Трудовик» Киричук Н.М. протиправними, а наказ №39/14 від 12.07.2014 року про призначення її на посаду коменданта незаконним, як такий, що порушує її конституційне право на працю, і не відповідає вимогам ст.26 КЗпП України.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що подавала заяву про прийняття її на роботу заступником голови - комендантом, і не подавала заяви про прийняття на роботу комендантом з випробувальним терміном, а наказом голови ради СО «Трудовик» Киричук Н.М. від 12.07.2014 року №39/14 вона була призначена на посаду коменданта СО «Трудовик» з терміном випробування два місяці, незважаючи на те, що вона не давала згоди на призначення на дану посаду.

Зазначала, що випробувальний термін встановлено без погодження з нею, а наказ по формі та змісту не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, з даним наказом вона не була ознайомлена і дізналася про наказ і його зміст лише в судовому засіданні при розгляді справи про поновлення на роботі, тому раніше його не оскаржувала. Вважала, що в даному наказі змінено умови трудового договору, зокрема, що прийнята не на постійній основі, а з випробуванням.

Представник відповідача і третя особа позов не визнали і їх представник пояснив, що оскаржуваний наказ є законним, не вбачає порушень прав позивача даним наказом, також, що відповідач мав право прийняти на роботу з випробувальним терміном, тому це не є порушенням трудових прав позивачки. Щодо видачі даного наказу представник відповідача пояснила, що позивачка була прийнята на роботу за Розпорядженням №04 від 28.05.2014 року на посаду заступника голови - коменданта (без випробувального терміну), але оскільки за штатним розкладом не передбачено посаду заступника голови - коменданта або заступника голови, але передбачено посаду коменданта, то дане розпорядження №04 від 28.05.2014 року було скасоване наказом №38 від 12.07.2014 року і наступним наказом №39 від 12.07.2014 року позивачка була прийнята на роботу на посаду коменданта з випробувальним терміном. На даній посаді позивачка працювала і була звільнена з займаної посади наказом №56/14 від 27.07.2014 року. Не погодившись зі звільненням, позивачка зверталася до суду з позовом про поновлення і скасування наказів, в тому числі наказу про звільнення і наказу про прийняття на роботу №39 від 12.07.2014 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду від 29.01.2015 року у позові їй було відмовлено, а ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.04.2015 року рішення залишено без змін.

Зазначала, що цими судовими рішеннями встановлено, що позивачка була ознайомлена з даним наказом про прийняття її на роботу, що вона давала згоду на випробувальний термін, що вона фактично приступила до роботи на підставі даного наказу у вказаній посаді, і що даний наказ є законним як і наказ про її звільнення.

Крім того, вважала, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з даним позовом, визначений ст.233 КЗпП України в три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи до Броварського міськрайонного суду Київської областідля розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено поважних причин пропуску строку звернення до суду, з наказом позивачка була ознайомлена своєчасно, про що свідчить її подальша робота саме на посаді коменданта, звільнення і звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, де вона вказаний наказ оскаржувала.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 28 травня 2014 року ОСОБА_1 подала заяву на ім'я голови СО «Трудовик» про прийняття її на роботу в СО «Трудовик» на посаду заступника голови СО «Трудовик» - коменданта від 29.05.2014 року і до заяви додано копію паспорту та ідентифікаційного номеру.

Наказом СО «Трудовик» за підписом голови ради СО «Трудовик» Н .М .Корнійчук №39/14 від 12.07.2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду коменданта СО «Трудовик» з посадовим окладом згідно штатного розпису з випробувальним терміном 2 місяці.

На наказі є припис, що цей наказ наданий на ознайомлення ОСОБА_1 в присутності трьох членів ради, і наявні їх прізвища та підписи.

Наказом №56/14 від 27.07.2014 року ОСОБА_1 була звільнена з посади коменданта від 28.07.2014 року у зв`язку з неоформленням трудових відносин з СО «Трудовик» в установленому порядку, а саме: ненадання трудової книжки, документів про освіту, заяви про призначення на посаду коменданта та непроходженням випробувального терміну згідно ст.28 КЗпП. На наказі є припис, що з наказом ознайомлена у присутності трьох осіб, їх підписи і прізвища.

Відповідно до довідки за підписом голови ради СО «Трудовик» і головного бухгалтера від 11.03.2017 року ОСОБА_1 працювала в СО «Трудовик» від 28 травня до 28 липня 2014 року на посаді коменданта і отримувала зарплату.

В журналі реєстрації наказів СО «Трудовик» за 2014-2017 роки містяться записи про реєстрацію: наказу №04/14 від 28.05.2014 року про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника голови - коменданта; наказу №39/14 від 12.07.2014 року про призначення ОСОБА_1 на посаду коменданта з випробувальним терміном 2 місяці; наказу №05/14 від 19.07.2014 року про надання доручення коменданту Мельник О.Г.; наказу №46/14 від 19.07.2014 року про винесення ОСОБА_1 попередження; наказу №5о/14 від 24.07.2014 року про винесення коменданту ОСОБА_1 попередження; наказу №56/14 від 27.07.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади коменданта.

Рішенням Броварського міськрайонного суду від 29 січня 2015 року у позові ОСОБА_1 до СО «Трудовик» про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Зі змісту даного рішення видно, що позовними вимогами були вимоги: про визнання незаконним та скасування Розпорядження №02/14 від 28.05.2014 року (про доповнення назви посади комендант); про визнання частково незаконним та скасування Розпорядження №04/14 від 28.05.2014 року (в частині призначення на посаду заступника голови); про визнання незаконним та скасування наказу від 12.07.2014 року №38/14 (про визнання Розпорядження №04/14 від 28.05.2014 року недійсним); про визнання незаконним та скасування наказу від 12.07.2014 року №39/14 (про призначення на посаду коменданта); зобов`язання поновити на посаді коменданта та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зі змісту рішення вбачається, що судом встановлені такі обставини: 28.05.2014 року було видано наказ №04/14, згідно з яким позивачка була прийнята на посаду заступника голови - коменданта від 29.05.2014 року.

28 травня 2014 року було видано розпорядження №04/14, згідно з яким у зв`язку з відсутністю в штатному розписі посади заступника голови, покладено обов`язки заступника голови на посаду коменданта і доповнено назву посади комендант словами: заступник голови.

Також встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на посаду заступника голови для того, щоб вона могла за відсутності голови проводити прийом громадян і виконувати певні обов`язки голови.

Встановлено, що у штатному розписі СО «Трудовик» на 2014 рік відсутня така посада, як заступник голови, тобто позивачку було прийнято на неіснуючу посаду. Розпорядження про доповнення назви посади «Комендант» головою прийнято одноособово, що не відповідає Статуту і що на засіданні членів ради було вказано на необґрунтованість розпоряджень від 28.05.2014 року, та що дані розпорядження обґрунтовано були скасовані наказом від 12.07.2014 року.

Встановлено законність наказу від 12.07.2014 року №39/14 про призначення позивачки на посаду коменданта з випробувальним терміном, що обумовлювалося тим, що за час роботи на посаді заступника голови позивачка зарекомендувала себе некомпетентним працівником, що прийняття на роботу позивачки з випробувальним терміном відповідає вимогам ст.26 та ст.27 КЗпП України.

Позивачка з наказом про прийняття на роботу була ознайомлена у присутності членів правління та приступила до роботи коменданта і у членських книжках особисто вказувала свою посаду «Комендант», про що в журналі наказів є записи про видачу наказів від 19.07.2014 року і від 24.07.2014 року про попередження коменданта (позивача) за неналежне виконання посадових обов`язків.

У рішенні суд зазначав, що позивачка була ознайомлена з наказом про прийняття на роботу, фактично приступила до виконання своїх обов`язків, відмови від встановлення випробувального терміну, що було б підставою для відмови у прийнятті на роботу, не подавала, вказаний наказ не оскаржувала, а тому суд дійшов висновку про те, що 12 липня 2014 року між сторонами укладено трудову угоду з випробувальним терміном у два місяці.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.04.2015 року рішення залишено без змін, і апеляційний суд погодився зі встановленими судом першої інстанції обставинами, в тому числі і в тій частині, що стосується оскаржуваного наказу від 12.07.2014 року про прийняття на роботу з випробувальним терміном, і що позивачка з даним наказом була ознайомлена своєчасно, та приступила до роботи саме за вказаною посадою і на підставі цього наказу, а у подальшому була звільнена на законних підставах.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду від 24.11.2016 року в даній справі було закрито провадження за позовом ОСОБА_1 до СО «Трудовик» про визнання вказаного наказу (від 12.07.2014 року) недійсним з підстав наявності судового рішення, наведеного вище, яким вирішено по суті спір між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11.01.2017 року дану ухвалу (про закриття провадження) було скасовано, а справу повернуто до суду першої інстанції для розгляду. Скасовуючи ухвалу про закриття провадження, апеляційний суд виходив з того, що новий позов позивачка пред`явила з нових підстав: що оспорюваний наказ суперечить вимогам ст.26 КЗпП, без згоди на це позивача; і що зазначені підстави не були предметом розгляду у тій цивільній справі, в якій прийнято рішення, що набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст.24 КЗпП Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим у випадках, вичерпно перелічених у ст.24 КЗпП. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

За ч.1 ст.26 КЗпП при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Згідно з ч.1 ст.27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (що був чинним на час розгляду справи) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За ст.61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскаржуваний позивачкою наказ дійсно був виданий, і не є сфальсифікованим, як на те посилається позивачка. Про це свідчать і обставини, встановлені судовим рішенням, і крім того на дійсне видання такого наказу (і не «заднім числом») вказує наявність запису про нього в журналі видання наказів, де є відомості про такий наказ і його зміст, і даний запис зроблено в хронології з іншими записами, без будь-яких ознак його дописування чи вписування у подальшому або зміни чи виправлення змісту даного запису.

Позивачка була ознайомлена з даним наказом, про що свідчать обставини, вже встановлені судовим рішенням, і крім того на це вказує те, що позивачка приступила до роботи комендантом і виконувала певні дії в межах своєї посади (як встановлено рішенням суду), і чого вона не заперечує. Є також встановленим, що позивачка надала згоду на випробування, оскільки приступила до роботи у вказаній посаді саме на таких умовах, зазначених у наказі про прийняття на роботу, і що вона надала згоду на прийняття її саме на таку посаду і в тому числі з випробувальним терміном.

Спірний наказ не суперечить вимогам трудового законодавства, зокрема вимогам ст.ст.21, 24, 26, 27 КЗпП України, на що посилається позивачка. Інших порушень, які б безумовно тягли за собою визнання даного наказу недійсним, (в межах заявлених позовних вимог) також не встановлено.

Щодо посилань позивачки на те, що вона в дійсності була прийнята на роботу в травні 2014 року і на іншу посаду, то вони спростовані висновками суду у рішенні, що набрало законної сили, а також встановленими судом при розгляді даної справи обставинами. Видання наказу замість скасованого з метою усунення допущених порушень при виданні попереднього наказу не є порушенням вимог закону, і не є порушенням трудових прав позивачки.

Суд вірно не вбачав підстав для скасування наказу, оскаржуваного позивачкою, і для визнання неправомірними дій голови СО при виданні такого наказу, а тому позов був необґрунтованим і до задоволення не підлягав.

Відповідно до статті 233 КЗпП України, нею передбачено строки звернення працівника до суду у трудових спорах і працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За ст.234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Як вбачається з матеріалів справи, позов до суду подано в серпні 2015 року, тобто з явним і тривалим пропуском цього строку, при тому позивачем не доведено поважних причин його пропуску, а судом встановлено, що з даним наказом від 12.07.2014 року позивачка була ознайомлена своєчасно і про ознайомлення з ним свідчить її подальша робота саме у даній посаді коменданта, звільнення і звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, де вона вказаний наказ оскаржувала.

При цьому причина пропуску строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у позові.

Проте, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вважав доцільним, розглянувши позов по суті, відмовити позивачу у позові по суті позовних вимог, як необґрунтованому.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: