ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/800/19Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/2627/14-цОпалинська О. П.
Категорія: 307000000 Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів:

Новікова О.М.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря: Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2019 року (повний текст рішення складено 07 жовтня 2019 року) у складі судді Опалинської О.П. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Смілянська міська рада Черкаської області, про виділ в натурі частки із майна, що є спільною частковою власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: завідувач Смілянської державної нотаріальної контори, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про виділ в натурі частки із майна, що є спільною частковою власністю, посилаючись на те, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину 11 квітня 2014 року є власником 2/3 частини будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Спадщину набув після смерті свого батька ОСОБА_3 , який в свою чергу був спадкоємцем ОСОБА_4 , проте батько позивача свої спадкові права не оформив.

В свою чергу, ОСОБА_1 набув право власності на 1/3 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2005.

05 травня 2007 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. за реєстром № 3152 посвідчена заява ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про те, що вони як співвласники будинковолодіння АДРЕСА_1 , дають згоду на розподіл земельної ділянки загальною площею 0,1912 га відповідно до схеми розподілу.

Будинок розділено на дві відокремлені частини з окремими виходами, а земельна ділянка була в користуванні у попередніх співвласників пропорційно до набутих ними часток в будинку. При цьому, земельна ділянка була розділена дерев`яним парканом на рівні середини спірного сараю.

ОСОБА_1 , вважаючи, що приміщення за №1-1 по №1-5 є його власністю, відгородив шиферним парканом собі в користування земельну ділянку - 819 м2, що більше на 184 кв.м від його частки у праві власності.

Засоби досудового врегулювання спору були безрезультатні.

Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив виділити йому в натурі 2/3 частини будинку з надвірними спорудами у відповідності до варіанту №1 висновку судово-технічної експертизи від 20 жовтня 2014 року, а порядок користування земельною ділянкою встановити відповідно до варіанту № 2 цієї ж експертизи.

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, яким в остаточному варіанті просив встановити порядок користування будинковолодінням АДРЕСА_1 , виділивши йому у власність такі приміщення: коридор №1-1 площею 4,6 м2, санвузол №1-2 площею 6,0 м2, житлову кімнату №1-3 площею 7,7 м2, житлову кімнату №1-4 площею 8,0 м2, житлову кімнату №1-5 м2 площею 11,8 м2 та кухню №1-6 площею 7,9 м2, загальною площею 46,0 м2, житловою площею 27,5 м2; а також господарські будівлі та споруди: сараї під літерами «б1, б2», літній душ «Г», вбиральню «У». Інші приміщення в будинку залишити у власності ОСОБА_2 з врахуванням змінених розмірів належних йому житлових та допоміжних приміщень згідно технічного паспорту від 13 червня 2014 року. Крім того, просив встановити порядок користування земельною ділянкою вказаного домоволодіння, виділивши йому частину ділянки площею 0,0819 га відповідно до акту розподілу земельної ділянки від 05 травня 2007 року.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Виділено ОСОБА_1 у власність в будинковолодінні АДРЕСА_1 в житловому будинку «А2-1» приміщення 1-1 площею 4,6 кв.м., 1-2 - 6,0 кв.м., 1-3 - 7,7 кв.м., 1-4 - 8,0 кв.м., в житловому будинку «А-1» приміщення 1-5 - 11,8 кв.м, 1-6 - 7,9 кв.м., загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею - 27,5 кв.м., а також з надвірних споруд сараї «б1,б2», літній душ «Г», вбиральню «У», тротуар І, огорожу №№ 1,4,5, зливну яму № 8, ворота з хвірткою № 2,3, вартістю 131 383 грн., що становить 63/100 всього будинковолодіння.

Виділено у власність ОСОБА_2 в будинковолодінні АДРЕСА_1 в житловому будинку «А1-1» приміщення 2-3 площею 7,7 кв.м., 2-4 - 12,5 кв.м., в житловому будинку «А-1» приміщення 2-2 - 8,2 кв.м, 2-5 - 8,7 кв.м., в прибудові «а2» приміщення 2-1 -4,3 кв.м., ІІ - 2,2 кв.м.. в прибудові «а3» веранду І - 3,9 кв.м., загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею - 28,9 кв.м., а також з надвірних споруд огорожу № 7, ворота з хвірткою № 6, загальною вартістю 76 181 грн., що становить 37/100 всього будинковолодіння.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою в АДРЕСА_1 відповідно до схеми її розподілу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що встановлений їх заявою від 5 травня 2007 року, посвідченою приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. за реєстром № 3152.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05 квітня 2017 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, касаційний суд зазначив, що порядок користування спірною земельною ділянкою був узгоджений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки такий порядок був встановлений нотаріально посвідченою заявою від 05 травня 2007 року, а тому є обов`язковим для виконання спадкоємцем ОСОБА_3 позивачем у справі ОСОБА_2 , що не було враховано судами попередніх інстанцій.

Після скасування рішення у справі та направлення справи на розгляд до суду першої інстанції, 29 листопада 2017 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 надав суду заяву про зміну предмету позову. Зазначив, що у зв`язку з тривалим розглядом справи в суді касаційної інстанції був позбавлений можливості звернутися з такою заявою завчасно.

В заяві від 29.11.2017 ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 , звертаючись з вимогою про виділення в натурі своєї частки у розмірі 2/3 частин у спільному будинковолодінні АДРЕСА_1 , посилається на свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 11 квітня 2014 року. Він також вказав, що нотаріусом безпідставно передано у власність позивача майно, яке не належало спадкодавцю, а саме: прибудову під літерою А-2, яка збудована співвласником ОСОБА_5 , та яка була передана в експлуатацію у 2005 році та з приводу якого фактично виник спір. Вказана прибудова при оформленні права власності на ім`я ОСОБА_2 державним нотаріусом помилково була внесена до свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Право власності позивача на частину будинку випливає із договору купівлі-продажу від 05 серпня 2005 року.

Просив визнати причини пропуску строків звернення до суду із заявою про зміну предмета позову поважними та поновити цей строк. Просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 11 квітня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 572, виданого на ім`я ОСОБА_2 , державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г. в частині права власності на прибудову під літерою А-2 та стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позову задоволено (т. 2 а.с. 199-203).

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 листопада 2018 року до участі у справі залучено завідувача Смілянської державної нотаріальної контори як третю особу (т. 2 а.с. 226-228).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалено виділити ОСОБА_2 в натурі 63/100 частин будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 відповідно до висновку № 26-БТ судової будівельно-технічної експертизи від 20 жовтня 2014 року за варіантом № 1: житловий будинок «А-1», приміщення 1-5, житлова кімната площею 11,8 кв.м.; приміщення 2-3 житлова кімната площею 7,7 кв.м; приміщення 2-4 житлова кімната площею 12,5 кв.м.; житлова прибудова А1-І» : приміщення 2-2 кухня площею 8,2 кв.м; приміщення 2-5, житлова кімната площею 8,7 кв.м.; прибудова «а2»: приміщення ІІ комора площею 2, 2 кв.м.; приміщення 2-1 коридор площею 4,3 кв.м.; прибудова «а3» приміщення І веранда площею 3,9 кв.м. з урахуванням надвірних будівель: літній душ «Г»; убиральня «У»; огорожа № 7, огорожа № 6. Разом 59,3 кв.м., що на 62,33 59,3 = 3,03 кв.м. менше ідеальної частки, що становить 59,3:93,5= 63/100 частин житлового будинку вартістю 29803 гривень. Всього по будинковолодінню 29803+28208+7630,5 = 65 641 гривня 50 копійок, що менше ідеальної частки в одиницях вартості на: 92412 65641,5 = 26 770 гривень 50 копійок.

З урахуванням ухвали від 23.10.2019 про виправлення описки, ухвалено виділити ОСОБА_1 в натурі 37/100 частин будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , відповідно до висновку № 26-БТ судової будівельно-технічної експертизи від 20 жовтня 2014 року за варіантом № 1: житловий будинок «А-1»: приміщення 1-6 кухня площею 7,9 кв.м.; житлову прибудову «А2-І» : приміщення 1-1 коридор площею 4,6 кв.м.; приміщення 1-2 санвузол, площею 6,0 кв.м., приміщення 1-3 житлова кімната в площею 7,7 кв.м., приміщення 1-4 житлова кімната площею 8 кв.м. З урахуванням надвірних будівель: сарай «б1», сарай «б2», яма вигрібна № 8, огорожа № 3 (ворота з хвірткою), огорожа № 1, огорожа № 4, тротуар «І». Разом 34,2 кв.м., що на 31,17-34,2 = 3,03 більше ідеальної частки, що становить 34,2:93,5 = 37/100 частин житлового будинку вартістю 42 501 гривня.

В спільному користуванні залишено: огорожу № 5, огорожу № 2.

З метою виділення ізольованих приміщень в житловому будинку АДРЕСА_1 необхідно виконати перепланування та переобладнання між приміщеннями 1-6 (кухня) та приміщення 1-5 (житлова кімната); між приміщеннями 1-4 (житлова кімната) та приміщення 1-5 (житлова кімната) закласти дверний проріз. ОСОБА_2 на перегородці між приміщеннями 1-5 (житлова кімната) та приміщенням 2-3 (житлова кімната) влаштувати міжкімнатний дверний проріз. ОСОБА_1 на перегородці між приміщеннями 1-3 (житлова кімната) та приміщенням 1-4 (житлова кімната) влаштувати міжкімнатний дверний проріз.

ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 , частка якого в натурі після поділу більша за ідеальну, компенсацію в розмірі 26 770 гривень 50 копійок.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 а користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 3 423 гривень 45 копійок.

В решті заявлених вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Смілянська міська рада, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3 423 грн. 45 коп.

Рішення про часткове задоволення первісного позову мотивовано доведеністю вимог ОСОБА_2 . В основу рішення покладено висновок судової будівельно-технічної експертизи від 20.10.2014, перший варіант поділу майна згідно з яким суд визнав найменш обтяжливим для сторін.

Відмова в задоволенні зустрічного позову обґрунтована тим, що згідно з вимогами статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Однак в ході розгляду справи, позивачем за зустрічним позовом та його представником не надано жодного доказу з приводу того, що нотаріусом при видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом було порушено вимоги закону, або що ОСОБА_2 не мав права на спадкування.

Вважаючи рішення незаконним, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 придбав свою частину будинковолодіння в 2005 році. Придбана ним частина будинку вже була виділена в окреме користування, при цьому, жодних спорів із співвласником, батьком ОСОБА_2 , у співвласників на той час не було. Право власності в порядку спадкування позивач за первісним позовом оформив лише в 2014 році. При цьому, та частина будинку, що успадкував ОСОБА_2 , внаслідок пожежі за життя його батька була значно пошкоджена. Прибудова під літ А2, з приводу якого виник спір, не могла перейти в спадок до ОСОБА_2 , оскільки спадкодавець помер в 2001 році, тобто за 4 роки до часу виникнення права власності на це майно у іншого співвласника. Вважаючи, що спірна прибудова А2 придбана апелянтом на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2005 року, зазначає, що суд не дослідив належним чином докази на підтвердження таких доводів.

Посилаючись на такі доводи, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. Судові витрати просив покласти на ОСОБА_2

На апеляційну скаргу надійшов відзив від ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 . У відзиві зазначено, що згідно з технічним паспортом від 27 травня 2005 року спірний будинок побудований 1934 року площею 95,5 кв.м. Житлова прибудова А1 побудована 1967 року, житлова прибудова А2 збудована 1989 року, тобто за 12 років до смерті спадкодавця ОСОБА_4 . А ОСОБА_1 придбав 1/3 частину будинку, що відповідає площі 31,33 кв.м, хоча користувався площею на 14 кв.м. більше, тобто 46 кв.м.

ОСОБА_1 ніяким чином не відноситься до складу спадкоємців, тому не може оспорювати свідоцтво про право власності на спадщину, що отримав ОСОБА_2 .

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи висновки суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 був одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з договором дарування від 20 лютого 1947 року він подарував 1/ 2 частину будинку своїй дочці ОСОБА_4 ( ОСОБА_8 ) (т. 1 а.с. 10).

Отримавши дозвіл, у 1967 році ОСОБА_4 здійснила прибудову до своєї частини будинку, проте частки співвласників при цьому змінено не було.

Після смерті ОСОБА_7 спадщина відкрилась лише на те майно, що належало саме йому, тобто 1/2 частину спірного будинку, без врахування прибудови, яку здійснила ОСОБА_4 . Таким чином в порядку спадкування за заповітом (свідоцтво про право на спадщину Смілянської державної нотаріальної контори від 17 квітня 1980 реєстр № 1462) ОСОБА_9 отримала право власності на 1/3 частину від всього того будинку, що належав колись батьку, а ОСОБА_4 в порядку спадкування обов`язкової частки отримала право власності на 1/6 частку цього будинку та в цілому її частка в ньому стала 2/3 частини(т. 1 а.с. 9).

За договором дарування від 10 березня 1982 року, зареєстрованого в реєстрі за № 499, ОСОБА_9 подарувала своєму синові ОСОБА_5 1/3 частину будинку, який колись належав її батькові (т.1 а.с. 11-12).

Відповідно до рішення виконкому Смілянської міської ради № 147 від 20 квітня 1989 року він отримав дозвіл на здійснення добудови до своєї частини будинку та у 2005 році отримав висновок про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку, де зазначено, що забудова даного домоволодіння відповідає вимогам ДБН-360-92 та вважає пред`явлену до здачі частину будинку готовою до експлуатації. Даний висновок є підставою для надання свідоцтва про право власності в БТІ (т. 1 а.с. 26).

Згідно з договором купівлі-продажу від 05 серпня 2005 року ОСОБА_5 продав належну йому 1/3 частину спірного будинку з відповідною частиною надвірних споруд, ОСОБА_1 , який в подальшому здійснив газифікацію приміщення(т. 1 а.с. 33).

Із заяви від 5 травня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., за реєстром № 3152 вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як співвласники будинковолодіння АДРЕСА_1 , дали згоду на розподіл земельної ділянки загальною площею 0,1912 га відповідно до схеми розподілу, що додається. На підставі цього був проведений поділ земельної ділянки в натурі (т. 1 а.с. 24).

Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 квітня 2014 року видно, що 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 належали ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцем був син ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Дану частину будинку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , який загинув під час пожежі у своїй частині будинку, успадкував його син ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20400232 від 11 квітня 2014 року вбачається, що власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 28).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8297674 від 09 вересня 2005 року власником 1/3 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 35).

Таким чином, з 11 квітня 2014 року співвласниками спірного домоволодіння стали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Системний аналіз норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Необхідно враховувати правову природу права спільної часткової власності, адже співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі є підставою для припинення спільної часткової власності та виникнення права власності на конкретне майно за кожним із співвласників.

В даному випадку, сторони у справі володіють ідеальними частками в праві спільної часткової власності на будинковолодіння, реальний поділ майна на момент виникнення спору не проведено. При цьому, облаштування попередніми співвласниками двох окремих входів не свідчить про припинення режиму спільної власності на майно, а також про припинення права власності на ідеальні частки кожним із співвласників (2/3 частки ОСОБА_2 та 1/3 частка ОСОБА_1 ).

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі є не порядок користування будинком, а розмір ідеальних часток співвласників та технічна можливість виділу частки в натурі відповідно до розміру цих часток.

При цьому, технічна можливість виділення в натурі майна встановлена висновком судово-будівельної експертизи від 20 жовтня 2014 року.

Саме такі висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 05 квітня 2017 року, якою були скасовані попередні судові рішення у справі.

Так, висновком № 26-БТ судової будівельно-технічної експертизи від 20 жовтня 2014 року запропоновано три варіанти розподілу спірного житлового будинку відповідно до ідеальних часток співвласників (т. 1 а.с. 97-158).

Водночас, висновком судової будівельно-технічної експертизи № 7/СЕ-15 від 15 квітня 2015 року (т. 1 а.с. 223-230) встановлено, що сторони користуються спільним майном із значним відхиленням від набутих ними ідеальних часток.

Експертом встановлено, що ОСОБА_1 фактично користується 63% (63/100) від загальної вартості всіх будівель та споруд, що дорівнюють 131 383 грн., а в користуванні ОСОБА_2 перебувають 37% (37/100) від загальної вартості всіх будівель та споруд, що дорівнюють 76 181 грн.

Також експертизою від 15 квітня 2015 року встановлено, що розраховані частини співвласників нерухомого майна у відповідності до фактичного користування будівлями та спорудами в будинковолодінні АДРЕСА_1 не відповідають встановленому ними порядку користування земельною ділянкою згідно акту її розподілу, який є додатком до нотаріальної посвідченої заяви про це від 05 травня 2007 року.

Не погоджуючись із висновком експертизи від 20.10.2014 року апелянт не заявляв клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про виділення співвласникам майна в натурі, надав перевагу першому варіанту за висновком судової експертизи від 20.10.2014 року, та виділив ОСОБА_1 в натурі приміщення житлової прибудови під літ. А-2, в яких апелянт проводив газопостачання та водопостачання.

За таких обставин, враховуючи, що співвласники фактично користуються спільним майном не у відповідності до своїх часток, що встановлено висновком експертизи від 15.04.2015, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності вирішення спору в судовому порядку та виділення часток відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 20 жовтня 2014 року.

При цьому колегія суддів вважає можливим залишити без змін рішення районного суду в частині спільного користування огорожами № 5 та № 2. У задоволенні первісного позову в частині розподілу земельних ділянок обґрунтовано відмовлено у зв`язку з вже встановленим порядком користування спірною земельною ділянкою між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі посвідченої нотаріально заяви від 05 травня 2007 року.

Сам висновок експертизи колегія суддів вважає достатньо обґрунтованим з наукової точки зору, зроблений фахівцем зі значним стажем роботи і вірно покладеним в основу рішення як належний та допустимий доказ.

Рішення про компенсацію ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошових коштів за ухилення від ідеальних часток є цілком справедливим, з огляду на те, що фактично придбавши 1/3 частку за договором купівлі продажу, ОСОБА_1 користувався майном в більшому обсязі, що і встановлено експертизою від 15.04.2015.

Отже доводи апеляційної скарги щодо придбання ОСОБА_1 у 2005 року 1/3 частки спірного будинку з добудовою А-2, тобто з фактично виділеною часткою у спірному домоволодіння спростовуються приведеними вище доказами і підлягають відхиленню.

Суд першої інстанції обґрунтовано визначився з частками спільної часткової власності та провів реальний розподіл домоволодіння відповідно до них.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: завідувач Смілянської державної нотаріальної контори, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Встановлено, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом 11 квітня 2014 року.

Статтею 1301 ЦК України передбачена можливість визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (частково недійсним) за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Як на підставу для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним в частині визнання права власності на прибудову під літ А-2, ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 не міг успадкувати це майно, оскільки воно здано в експлуатацію після смерті спадкодавців.

Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 квітня 2014 року вбачається, що свідоцтво видано на 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 належали ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцем був син ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Зазначено, що на земельній ділянці розташовано: «дерев., обкл цеглою житловий будинок з житловими прибудовами під літерами «А, А1, А2, а2, а3», житловою площею 58,7 кв.м, загальною площею 95,5 кв.м., сарай з прибудовами «Б, б1, б2, В, в», убиральня «Д, У», літній душ «Г», огорожа «1», вимощення «І», трубопровод «К». Також вказано вартість успадкованого майна: 28 000 гривень.

Таким чином, в оспорюваному свідоцтві про право на спадщину нотаріусом не зазначено конкретні приміщення, які отримав у спадок ОСОБА_2 , а лише перелічені усі складові будинковолодіння та зазначено, що спадкоємець має право на ідеальну частку у майні, а саме на 2/3 частини будинковолодіння.

На підставі приведених доводів позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині переходу до ОСОБА_2 в порядку спадкування права власності на прибудову під літерою А-2 є необґрунтовані.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Таким чином суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи скарги та матеріали справи не свідчать про те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які можуть бути підставами для скасування або зміни рішення.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та залишенням без змін оскаржуваного рішення, підстави для розподілу судових витрат апеляційним судом відсутні.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2019 року.

Судді :