ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/2540/17-ц

Провадження № 22-ц/818/453/19

Харківській апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

судді - Коваленко І.П., Сащенко І.С.,

при секретарі - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач:

ОСОБА_1,

Представники ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідач:

Харківська міська рада,

Представник ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу № 645/2540/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на 68/600 частин домоволодіння в порядку набувальної давності, та зустрічним позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання права власності на 68/600 частини домоволодіння за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року, ухвалене суддею Іващенко С.О., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на 68/600 частин домоволодіння в порядку набувальної давності.

В обгрунтування позову зазначає, що на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 липня 1986 року йому на праві власності належать 167/600 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2; його матері - ОСОБА_5 на праві власності належать 365/600 частини цього домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадщину після смерті матері він прийняв, у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі він не отримував, оскільки строків на оформлення спадщини законом не встановлено.

68/600 частин домоволодіння належали ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. За життя ОСОБА_6 на належну їй частину домоволодіння зробила заповіт на користь держави.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 липня 1986 року 68/600 частин домоволодіння залишені відкритими для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

До теперішнього часу держава, яку представляли за ці роки різні установи - районний фінансовий відділ Фрунзенського району м. Харкова, територіальна громада Харківської міської ради - своїх спадкових прав не оформила; свідоцтво про право на спадщину при переході спадкового майна до держави не отримано. Згідно відповіді КП «ХМ БТІ» 68/600 частин спірного домоволодіння на праві приватної власності в БТІ не зареєстровані.

Він весь час користується домоволодінням, в т.ч. 68/600 частинами, яка є невід'ємною частиною: підтримує у придатному для проживання стані, опалює, проводить поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги та земельний податок. Вважає, що добросовісно заволодів нерухомим майном і продовжує на протязі 32 років відкрито, безперервно володіти ним.

Просить визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на 68/600 частин домоволодіння по АДРЕСА_2.

У серпні 2017 року Харківською міською радою подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності на 68/600 частин домоволодіння за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради.

В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого 68/600 частин домоволодіння заповіла державі. Зазначена частина домоволодіння до держави не переходила.

Просять визнати відумерлою спадщину 68/600 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, що належала на праві власності ОСОБА_6, та передати відумерлу спадщину у комунальну власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку набувальної давності на 68/600 частин домоволодіння, по АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач користується 68/600 частиною домоволодіння, яка належала ОСОБА_6; утримує з моменту смерті і по сьогоднішній день; своєчасно проводить капітальний та поточний ремонт, сплачує податки, про що свідчать копії квитанції про сплату земельного податку та комунальних послуг.

Що стосується зустрічного позову, то Харківською міською радою не враховано, що ЦК УРСР 1963, який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, не передбачено визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання майна безхазяйним в порядку ст.137 УРСР не заявлялася.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 розпорядилась своїм власним майном, склавши заповіт на 68/600 частин домоволодіння на користь держави.

Правила ст.1277 ЦК України про відумерле майно застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК. Зазначене положення застосовуються, якщо спадщина не перейшла до держави в порядку передбаченому ст.555 ЦК УРСР.

Спірна частина домоволодіння до держави не переходила, а тому її необхідно визнати за територіальною громадою відповідно до чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що відносини спадкування регулюються правилам ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у т.ч. щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Територіальна громада із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не зверталася; спадкова справа після її смерті не заводилась.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивач правомірно протягом більш ніж 10 років відкрито та безперервно володіє 68/600 частин домоволодіння, а тому наявні підставі для визнання права власності в порядку набувальної давності.

Колегія погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на підставі рішення Фрунзенського районного народного суду міста Харкова від 29 липня 1986 року ОСОБА_1 на праві власності належать 167/600 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2, його матері - ОСОБА_5 на праві власності належать 365/600 частин того ж домоволодіння, частину домоволодіння у розмірі 68/600 частин, яка належить ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, що залишила заповіт на користь держави, рішенням суду залишено відкритою для прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина, у т.ч. на 365/600 частин домоволодіння.

ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі, виданого 12 Харківською державною нотаріальною конторою.

Як свідчать матеріали та не заперечується учасниками справи, свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 не видавалось; інші спадкоємці відсутні.

Що стосується 68/600 частин домоволодіння, то згідно відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ця частина на праві приватної власності не зареєстрована.

Згідно зістаттею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно достатті 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частини 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно. Мова йде про ситуації, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна.

Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним або злочинним шляхом.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном.

Для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати, зокрема, наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

У п. 9 цієї постанови роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.

Коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_6 ніхто не прийняв; спірна частина домоволодіння, яку ОСОБА_6 заповіла на користь держави, нікому на даний час не належить, у власність держави вона не перейшла. Заповіт ОСОБА_6 сторонами взагалі не надано. При цьому і позивач і відповідач погоджуються, що держава спадщину не прийняла.

Натомість ОСОБА_1 на протязі більш ніж 30 років користується спірною частиною домоволодіння, утримує її по сьогоднішній день, проводить капітальний та поточний ремонт, сплачує необхідні податки, про що свідчать, зокрема, надані до матеріалів справи копії квитанцій про сплату земельного податку та комунальних послуг.

Враховуючи правомірність набуття права володіння на нерухоме майно позивачем та законне протягом понад десяти років користування домоволодінням, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину домоволодіння за набувальною даністю.

Оскільки первісний позов ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження, підстав для задоволення зустрічного позову Харківської міської ради колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають суду підстав для зміни або скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий Овсяннікова А.І.

Судді Коваленко І.П.

Сащенко І.С.