Справа № 242/3993/18
Провадження № 2/242/3/19
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

04 лютого 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Любчика О.В., за участі секретаря Каменської А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про надання дозволу неповнолітній ОСОБА_3 на тимчасовий виїзд за межі України та перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області, Луганської області та виїзд до Автономної Республіки Крим у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_2

Позов обґрунтовано тим, що вона у період з 24.07.2010 року по 05.10.2015 року перебувала з відповідачем у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дитина - ОСОБА_3. З 2014 року сторони мешкають окремо. 05.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.09.2015 року. Позивач 20.11.2015 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 З донькою ОСОБА_3 вона проживає в м. Харкові. Відповідач у виховані своєї доньки участі не приймає та добровільно не надає згоди на тимчасовий виїзд за межі України та перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області, Луганської області та виїзд до Автономної Республіки Крим у супроводі матері. У зв'язку із чим вона не має змоги отримати відповідний дозвіл.

З урахуванням уточнених позовних вимог просить надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_3, на тимчасовий виїзд за межі України, а саме: до Російської Федерації, Республіки Туреччини, Арабської Республіки Єгипет, Грецької Республіки, Республіки Польщі, Республіки Білорусь, Держави Ізраїль, Республіки Болгарія, Словацької Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, Королівства Нідерландів, Королівства Іспанії, непідконтрольну Україні (окуповану) територіюДонецької, Луганської області та виїзд до Автономної Республіки Крим у її супроводі або уповноваженою нею особою без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, на термін з дня набрання рішення законної сили по 31.12.2019 року.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28.08.2018 року відкрито провадження у цивільній справі.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10.10.2018 року справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з'явилась, направила заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягає на задоволенні позову в повному обсязі, не заперечує проти прийняття заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з'явився у встановленому порядку був повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до частини 3 ст.131 ЦПК України. Про причини своєї неявки він не повідомив, від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України.

З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2010 року, що встановлено з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.07.2010 року.

У період шлюбу у позивача та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дитина ОСОБА_3, що встановлено з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, від 13.01.2011 року, де батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 05.10.2015 року.

Позивач з 20.11.2015 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, що встановлено з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 20.11.2015 року. Позивач змінив прізвище на «ОСОБА_7».

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, згідно з довідкою від 26.07.2016 року №. ЇЇ фактичне місце проживання: АДРЕСА_2.

На обґрунтування необхідності в'їзду до окупованої території Донецької області, м. Донецька, позивачем надано до довідки про склад сім'ї № 256 від 16.05.2013 року, № 1725 від 03.10.2013 року, № 1731 від 20.04.2017 року видані КП «Керуюча компанія Куйбишевського району міста Донецька», відповідно до яких, позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 До складу сім'ї входить та рахується зареєстрованою донька ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлений Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.

Відповідно до п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.п. 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБ України №222ог від 14.04.2017, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Статтями 2-4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія АР Крим та м. Севастополя через її тимчасову окупацію внаслідок збройної агресії Російської Федерації набуває статусу тимчасово окупованої території і на ній встановлюється особливий правовий режим, у тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Отже, для поїздки позивача з дитиною до Донецької, Луганської області та Автономної Республіки Крим необхідні документи, які передбачені для перетину кордону України. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-244цс18, який відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковим для суду першої інстанції під час розгляду справи.

Отже, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини, тож в цій частині у в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач не надає згоди на тимчасовий виїзд спільної дитини за межі України та перетинання лінії зіткнення у межах Донецької, Луганської області та Автономної Республіки Крим у супроводі матері без супроводу батька.

Крім того, позивачем суду не доведено необхідність в'їзду дитини на тимчасово окуповану територію Донецької, Луганської області та Автономної Республіки Крим та не зазначено початок і закінчення терміну та конкретне місце перебування дитини.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

вирішив:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, про надання дозволу малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 на виїзд за межи України до Російської Федерації, Республіки Туреччини, Арабської Республіки Єгипет, Грецької Республіки, Республіки Польщі, Республіки Білорусії, Держави Ізраїль, Республіки Болгарія, Словацької Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, Королівства Нідерландів, Королівства Іспанії, непідконтрольну Україні (окуповану) територіюДонецької області, Луганської області та до Автономної Республіки Крим у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2- відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя О.В. Любчик