Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 278/397/16-ц

провадження № 61-24023св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Зубчук І. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 09 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZRZ0GВ00004149 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 115 972,27 доларів США під 10,8 % річних на строк до 08 листопада 2027 року. Позичальник не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 09 лютого 2016 року в нього утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 53 543,76 доларів США, що еквівалентно 1 385 177 грн 07 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 42 301,65 доларів США, що еквівалентно 1 094 343 грн 69 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 6 963,09 доларів США, що еквівалентно 180 135 грн 14 коп.; заборгованість за комісією за користування кредитом - 1 788,67 доларів США, що еквівалентно 46 272 грн 89 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 2 490,35 доларів США, що еквівалентно 64 425 грн 35 коп. Враховуючи наведене, банк просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 52 053,41 доларів США, що еквівалентно 1 323 339 грн 72 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 42 301,65 доларів США, що еквівалентно 1 094 343 грн 69 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 6 963,09 доларів США, що еквівалентно 180 135 грн 14 коп.; заборгованості за комісією за користування кредитом - 1 788,67 доларів США, що еквівалентно 46 272 грн 89 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 1 тис. доларів США, що еквівалентно 2 588 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 20 777 грн 66 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. Зменшуючи розмір пені до 1 тис. доларів США, місцевий суд, врахувавши вимоги розумності та справедливості, дійшов висновку, що розмір пені значно перевищує розмір збитків.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначення в резолютивній частині рішення поряд із сумою пені та комісії у гривнях її доларового еквівалентну не впливає на правильність ухваленого судового рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що 09 листопада 2007 року між банком і позичальником було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого до ПАТ КБ «ПриватБанк» перейшли всі права власності на майно та майнові права за договором іпотеки. Місцевий суд не досліджував зазначену обставину, не дав їй належної оцінки та не взяв до уваги, що Кредитний договір припинив свою дію. Всі зобов'язання, які виникли між банком і позичальником, припинилися внаслідок їх виконання, а саме задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на майно, що було передано в заставу. Грошові кошти ОСОБА_1 не видавалися, а були перераховані на рахунок Фонду фінансування будівництва, тому позичальника було позбавлено права вимоги на одержання квартири.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року справу № 278/397/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 09 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 115 972,27 доларів США під 10,8 % річних на строк до 08 листопада 2027 року.

Згідно з пунктом 7.3 Кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором виступають договір іпотеки об'єкта інвестування, який стане власністю позичальника в майбутньому, та договір застави майнових прав на отримання грошових коштів за договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 06 листопада 2007 року № 74-3/8.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

09 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель набув право власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Майно, що є предметом цього договору, належить іпотекодавцю на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 06 листопада 2007 року № 74-3/8 (пункт 3 договору про задоволення вимог іпотекодержателя).

В подальшому будівництво вказаної квартири було закінчено і 09 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Житомирської міської ради 08 лютого 2008 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 10 березня 2008 року за реєстраційним № 22423068.

Згідно з пунктом 33 договору іпотеки всі інші договори, які були укладені в якості забезпечення зазначеного зобов'язання, припиняють свою дію.

Отже, вищезгаданий договір від 09 листопада 2007 року не був реалізований сторонами і припинив свою дію у зв'язку з укладенням договору іпотеки від 09 червня 2008 року. При цьому в період між укладення вказаних договорів ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру, яку й передав в іпотеку банку.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 2.3.7 Кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктом 7.1 цього договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно у разі порушення умов Кредитного договору.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка за розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 09 лютого 20016 року склала 53 543,76 доларів США, що еквівалентно 1 385 177 грн 07 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 42 301,65 доларів США, що еквівалентно 1 094 343 грн 69 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 6 963,09 доларів США, що еквівалентно 180 135 грн 14 коп.; заборгованість за комісією за користування кредитом - 1 788,67 доларів США, що еквівалентно 46 272 грн 89 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 2 490,35 доларів США, що еквівалентно 64 425 грн 35 коп. Вказана заборгованість підлягає стягненню з позичальника на користь кредитора.

Також правильними є висновки судів попередніх інстанцій про зменшення розміру пені з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 1 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, стаття 5 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07); пункт 170 рішення «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11).

Формулювання законів не завжди чіткі, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення у справі «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91); пункт 65 рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11).

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України, з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18).

Суди попередніх інстанцій правильно визначили природу цивільних правовідносин між сторонами, у зв'язку з чим ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що 09 листопада 2007 року між банком і позичальником було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого до ПАТ КБ «ПриватБанк» перейшли всі права власності на майно та майнові права, що були об'єктом за договором іпотеки, не впливають на правильність вирішення спору з огляду на таке.

Як зазначалося вище, 09 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності.

Згідно з пунктом 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду встановлений статтею 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з частиною першою якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони передбачали право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, уклавши 09 червня 2008 року договір іпотеки, сторони дійшли згоди, що всі інші договори, які були укладені в якості забезпечення зазначеного зобов'язання припиняють свою дію (пункт 33 договору іпотеки).

Тобто договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 09 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 припинив свою дію 09 червня 2008 року - день укладення між тими самими сторонами договору іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку вже належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Посилання у касаційні скарзі на те, що місцевий суд не досліджував договір про задоволення вимог іпотекодержателя, не заслуговують на увагу, оскільки вказані недоліки були усунені апеляційним судом, який дослідив зазначений договір і дав йому належну правову оцінку.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник С. О. Погрібний