Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 145/548/17

провадження № 61-40440св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Красне»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Красне» (далі - СТОВ «Агрофірма «Красне») про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що від державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції (далі - ВДВС Тернопільського МУЮ) йому стало відомо про наявність рішення господарського суду Тернопільської області від 24 грудня 2014 року у справі № 921/1258/14-г/14, яким з нього стягнуто грошові кошти за невиконання договору купівлі-продажу від 17 квітня 2013 року.

16 березня 2017 року він звертався із заявою до господарського суду Тернопільської області про ознайомлення із матеріалами справи та дізнався, що рішенням господарського суду Тернопільської області від 24 грудня 2014 року у справі № 921/1258/14-г/14 з нього на користь СТОВ «Агрофірма «Красне» присуджено 200 тис. грн суми основного боргу; 13 476,72 грн пені; 6 тис. грн штрафу; 8 736,99 грн 3 % річних та 4 564,28 грн судового збору.

Підставою для ухвалення зазначеного рішення стали договір купівлі-продажу від 17 квітня 2013 року, видаткові накладні № 01915 від 17 квітня 2013 року, № 01936 від 24 квітня 2013 року, № 01944 від 25 квітня 2013 року, відповідно до яких контрагенту передано сільськогосподарську продукцію на загальну суму 300 тис. грн; довіреність № 1 від 17 квітня 2013 року; гарантійний лист від 19 червня 2013 року; акт звірки розрахунків від 18 квітня 2013 року; претензії від 31 травня 2013 року за вих. № 57, складені і підписані від його імені невідомою особою. Про наявність цих документів він дізнався 16 березня 2017 року з матеріалів указаної справи.

Зазначав, що під час судового розгляду справи у господарському суді він не був повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань, не був ознайомлений із позовною заявою та додатками до неї, не брав участі у засіданнях, був позбавлений можливості подавати докази. Він ніколи не мав ніяких господарських відносин із відповідачем СТОВ «Агрофірма «Красне», не знайомий із його керівництвом і не знає, де воно розташовано. Жодних договорів із СТОВ «Агрофірма «Красне» не підписував і відповідно не одержував ніякої продукції. Також не одержував і не підписував ніяких претензій, поданих до нього вищезазначеним товариством.

25 березня 2015 року він припинив підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 квітня 2013 року, який укладений від його імені із СТОВ «Агрофірма «Красне».

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 червня 2017 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено позовні вимоги, оскільки відповідно до висновку судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 03 червня 2016 року № 377/378/16-21, проведеної в рамках кримінального провадження № 0000213 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, відомості про який внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою СТОВ «Агрофірма «Красне», згідно якого підписи від імені ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу від 17 квітня 2017 року № 72, видаткових накладних на поставку цукру за № 01915 від 17 квітня 2013 року, за № 01935 від 24 квітня 2013 року та за № 01944 від 25 квітня 2013 року; довіреності від 17 квітня 2013 року № 1; акті звірки розрахунків за № 00015 від 18 червня 2013 року виконані не ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 .

При цьому, суд зазначив, що суду не надано доказів існування договору -письмової довіреності у ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 на укладення договору від 17 квітня 2013 року, тобто відсутні підстави стверджувати про вчинення ним правочину з перевищенням повноважень, оскільки таких повноважень не існувало, відтак, підстав для застосування частини першої статті 241 ЦК України в цих правовідносинах не вбачається.

Суд також виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду, так як згідно платіжного доручення № 25 від 23 квітня 2013 року ФОП ОСОБА_1 дав розпорядження ПАТ «Креді Агріколь Банк» перерахувати з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок СТОВ «Агрофірма «Красне» № НОМЕР_2 на виконання договору від 17 квітня 2013 року за цукор 100 тис. грн, тобто 23 квітня 2013 року позивач мав можливість дізнатись у зв`язку з чим, на виконання якого договору, останній перераховує таку суму коштів на рахунок іншої юридичної особи, тобто дізнатись про порушення своїх прав та особу, яка їх порушила.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 березня 2018 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до СТОВ «Агрофірма «Красне», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним закрито.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції встановивши, що позивачем у позові ставиться питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який був укладений у зв`язку із здійсненням господарської діяльності між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем, помилково розглянув позовні вимоги у порядку цивільного провадження, оскільки зазначені позовні вимоги відповідно до положень ГПК України підлягають розгляду в господарських судах України.

Та обставина, що ОСОБА_1 з 27 березня 2015 року припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця не свідчить про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, оскільки цей спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент його звернення господарським судом Тернопільської області вже була розглянута справа і провадження у ній припинено, а враховуючи ту обставину, що 25 березня 2013 року він припинив підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, за таких обставин він, відповідно до вимог пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» звернувся із позовною заявою у порядку цивільного судочинства.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 серпня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Тиврівського районного суду Вінницької області зазначену цивільну справу.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 квітня 2013 року між СТОВ «Агрофірма «Красне» (продавець) та від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 72, згідно з пунктом 1.1. якого продавець зобов`язується у строки, визначені такою угодою, передати у власність контрагента товар, покупець зобов`язується прийняти його та оплатити вартість.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за цим договором, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24 грудня 2014 року з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Агрофірма «Красне» до стягнення присуджено 200 тис. грн суми основного боргу; 13 476,72 грн пені; 6 тис. грн штрафу; 8 736,99 грн 3 % річних та 4 564,28 грн - судового збору (справа № 921/1258/14-г/14).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Переглядаючи справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю відповідно до пункту 1 частини першої статті 255, частин першої та другої статті 377 ЦПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частинами першою та другою статті 15 ЦПК України, в редакції чинній на час відкриття провадження у справі, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав підвідомчі господарським судам відповідно до статті 12 ГПК України, у редакції чинній на час відкриття провадження у справі.

За змістом частини першої статті 19 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Суд першої інстанції встановивши, що позивачем у позові ставиться питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який був укладений у зв`язку із здійсненням господарської діяльності між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем, помилково розглянув позовні вимоги у порядку цивільного провадження, оскільки зазначені позовні вимоги відповідно до положень ГПК України підлягають розгляду в господарських судах України.

Та обставина, що ОСОБА_1 з 27 березня 2015 року припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця не свідчить про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, яка неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 05 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19).

За змістом пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на зазначене, оскільки позивач у позові просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, який був укладений у зв`язку із здійсненням господарської діяльності між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, оскільки цей спір належить розглядати у порядку господарського судочинства.

Посилання у касаційній скарзі на те, що 25 березня 2013 року ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, яким надана належна правова оцінка, та не спростовують його висновків про те, що цей спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович