Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2-2083/11

провадження № 61-2194св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 року у складі судді Ільченко Н. А. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Калараша А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у період із 10 жовтня 1981 року по 25 березня 2002 року вона та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, за період якого вони за спільні сумісні кошти подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 , за біржовим договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 червня 1994 року № 3096, зареєстрованим на Одеській товарній біржі, який оформлено на ОСОБА_5 , у якій згодом проведено реконструкцію. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , ним завершено реконструкцію квартири, а розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 лютого 2010 року № 74 квартира переведена у домоволодіння з чотирма співвласниками, зокрема співвласником 11/100 частини став ОСОБА_5 , а також цим розпорядженням зобов`язано співвласників переоформити правовстановлюючі документи на належні їм частки у цьому домоволодінні. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, так і не переоформивши правовстановлюючий документ на належну йому частку в домоволодінні. У довідці Комунального підприємства «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 20 жовтня 2011 року вказано, що у користуванні ОСОБА_5 знаходиться житловий будинок під літ. «А», загальною площею 176,8 кв. м, у тому числі житловою - 108,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що складає окремо: 8/100 частини приміщень першого поверху, 9/100 частини приміщень другого поверху та 9/100 частини приміщень мансарди, що разом складає 26/100 частини домоволодіння, а отже, належна їй частка у цьому домоволодінні становить 13/100 частини.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2005 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину квартири об`єднані в одне провадження з позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2007 року позов ОСОБА_1 про визнання права власності виділено в самостійне провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2011 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення залишено без розгляду.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , із урахуванням уточнених вимог, просила визнати за нею право власності на 13/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/200 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , (колишня кватира АДРЕСА_1 ).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2018 року виправлено описку в рішенні суду Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 року та зазначено: вважати вірним та читати прізвище, ім`я по батькові позивача як « ОСОБА_1 », замість « ОСОБА_1 ».

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів придбання ОСОБА_5 спірної квартири за особисті кошти, а померлий ОСОБА_5 за життя не переоформив правовстановлюючі документи на 11/100 частини спірного домоволодіння відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 лютого 2010 року № 74.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 як колишня дружина ОСОБА_5 має законне право на половину спільного майна подружжя, то суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про визнання за нею права власності на половину спірного об`єкта нерухомості.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 рокута постанову Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, а спірна квартира не є спільним майном подружжя. У матеріалах справи міститься достатньо документів, які підтверджують той факт, що між ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_7 фактичні шлюбні відносини та спільне ведення сімейного господарства припинилися ще у 1989 році. Позивач пропустила строк давності для звернення до суду із позовом. ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги на підставі норм СК України і ЦК України. Суди у рішенні послалися на вимоги КпШС УРСР. Тобто, суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги процесуального законодавства і розглянули спір не за позовними вимогами, а на свій розсуд, що є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій.

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що неможливо та незаконно підтверджувати чи спростовувати сумісне проживання чоловіка та жінки, ведення спільного господарства, довідками про склад сім`ї та реєстрацію, які є лише реєстраційними документами. Вона не претендує на 1/2 частини майна ОСОБА_5 . Якщо він розпорядився своєю половиною, написавши заповіт на ім`я ОСОБА_2 , то це його право, але не було жодного права у ОСОБА_8 забирати у неї її законну подружню половину майна.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 із 10 жовтня 1981 року, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2002 року, свідоцтво про розірвання шлюбу видано 20 серпня 2003 року.

Під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_3 , яка складалася із: двох житлових кімнат житловою площею 9,2 кв. м та 17,1 кв. м, кухні площею 5,4 кв. м, санвузла площею 4,9 кв. м, коридору площею 5,1 кв. м та підвалу площею 2,8 кв. м, на підставі договору № 3096 купівлі-продажу нерухомого майна від 02 червня 1994 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі та оформлений на ім`я ОСОБА_5 , і на підставі цього договору, 07 липня 1994 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_5 .

Рішенням Виконавчого комітету Приморської районної Ради народних депутатів від 05 січня 1979 року № 20 затверджені ідеальні частки у домоволодінні АДРЕСА_4 ), а пунктом 4 цього рішення за ЖЕКом № 29 затверджено 3/20 частини домоволодіння, які складалися із: житлового будинку літ. «А», кухні 5,4 кв. м, «1-1а» - коридор площею 5,1 кв. м, «1-2» - санвузол площею 4,93 кв. м, «1-3» житловою площею 9,22 кв. м, «1-4» житловою площею 17,95 кв. м, підвалу, сараю літ. «С», а 07 квітня 1993 року зазначена частка домоволодіння зареєстрована в Комунальному підприємстві «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» як квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за громадянами Маммедовими, які продали зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 13 травня 1993 року за реєстром № 104502, ОСОБА_9 , який продав цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 1994 року № 3096, зареєстрованого Одеською товарною біржою, ОСОБА_5 .

У зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_1 завжди входила до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та на підставі довідки про розрахунок ідеальних часток у домоволодінні від 26 листопада 2009 року № 124787.66.09 ідеальна частка квартири - колишні 3/20 частини домоволодіння внаслідок проведеного розрахунку склали 11/100 частини домоволодіння.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 лютого 2010 року № 74 затверджено розрахунок ідеальних часток у домоволодінні, який виконаний Комунальним підприємством «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 26 листопада 2006 року за № 124787.66.09, та відповідно до цього розрахунку належна ідеальна частка ОСОБА_5 становить 11/100 частини домоволодіння. При цьому, вказане розпорядження містить примітку про те, що до розрахунку ідеальних часток не включені самовільно збудовані ОСОБА_5 другий та третій поверхи у літ. «А», а пунктом 2 цього розпорядження зобов`язано співвласників зазначеного домоволодіння переоформити правовстановлюючі документи на частини домоволодіння згідно з пунктом 1 цього розпорядження у встановленому законом порядку. Розпорядження є чинним.

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 20 жовтня 2011 року № 296956.75 про розрахунок часток у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , у фактичному користуванні ОСОБА_5 знаходиться житловий будинок літ. «А», загальною площею 176,8 кв. м, у тому числі житловою площею 108,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 , що складає 33/100 частини домоволодіння, окремо: частка з приміщень першого поверху - 8/100 частини домоволодіння; частка з приміщень другого поверху - 9/100 частини домоволодіння; частка з приміщень мансарди - 9/100 частини домоволодіння; частка з приміщень першого поверху, другого поверху та мансарди складає 26/100 частини домоволодіння; частка з приміщень мезоніну - 7/100. Проте цей розрахунок часток у домоволодінні виконаний з урахуванням самочинно збудованого другого поверху, мансарди та мезоніну.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, склавши перед смертю заповіт на користь ОСОБА_2 , посвідчений 31 березня 2007 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сажнєвою Т. А. за реєстровим № 2-245, який охоплює усе спадкове майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року у справі № 522/1694/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, а також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2016 року, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , у порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині та визнання заповіту частково недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2016 року скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція Українипередбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи застосовуванню підлягає положення КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС Україниє власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС Українив разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за період перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , у якій згодом завершено реконструкцію і розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 лютого 2010 року № 74 квартира переведена у домоволодіння, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 11/200 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку поділу майна подружжя, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за власні кошти ОСОБА_5 .

Доводи заявника про те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, а спірна квартира не є спільним майном подружжя; позивач пропустила строк давності для звернення до суду із позовом, вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції, а тому Верховний суд вважає, що відсутня потреба повторно відповідати на ті ж самі доводи.

Твердження заявника про те, що суди у рішенні послалися на вимоги КпШС УРСР, тобто, суди порушили вимоги процесуального законодавства і розглянули спір не за позовними вимогами, а на свій розсуд, що є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки предметом позову є поділ майна подружжя, а отже, застосування судом до спірних правовідносин положення КпШС УРСР а не положень СК України, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди діяли на підставі аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон».

Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 рокута постанову Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик