П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року місто Маріуполь

справа № 264/4050/18

провадження № 22-ц/804/3125/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар судового засідання Єфремова О.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Мирошниченка Ю.М. від 02 серпня 2019 року, дата складання повного тексту рішення 09 серпня 2019 року,

в с т а н о в и в :

23 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 листопада 1990 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірваний на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 22 листопада 2017 року. В період шлюбу з відповідачкою придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 237 026 грн та рухоме майно на загальну суму 47 800 грн, яке перебуває в квартирі матері відповідачки - ОСОБА_3 , залученої до участі у справі в якості третьої особи.

До складу спірного майна входить: холодильник «Вірпул» вартістю 4 000 грн; телевізор «Самсунг» вартістю 3 000 грн; домашній кінотеатр «Самсунг» вартістю 3 500 грн; дві пральні машини «Самсунг» та «Ардо» вартістю 3 000 грн та 600 грн відповідно; мультиварка «Текс» вартістю 600 грн; м`які меблі (диван, два крісла) вартістю 1 500 грн; 2 кондиціонери вартістю 1 300 грн кожний; ноутбук «Асер» вартістю 4 500 грн; два комп`ютерних столи вартістю 500 грн та 1 000 грн відповідно; шафу-купе вартістю 3 000 грн; прихожа вартістю 2 000 грн; витяжка вартістю 800 грн; газова піч вартістю 1 200 грн; ванна вартістю 800 грн; газова колонка вартістю 1 500 грн; люстра для кухні вартістю 400 грн; люстра для вітальні вартістю 1 200 грн; люстра для спальні вартістю 1 500 грн; диван вартістю 1 100 грн; набір постільної білизни з червоного шовку вартістю 1 500 грн; постільна білизна з бавовни та бязі вартістю 1 500 грн; набір кухонного посуду вартістю 5 000 грн; вбудовані кухонні меблі вартістю 3 000 грн.

Позивач просив визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири та стягнути з відповідачки половину вартості рухомого майна, що за його підрахунками становить 23 900 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_1 : телевізор торгової марки «LG» моделі «29FX6ANX-ZF»; комплект м`яких меблів (диван та два крісла); стіл комп`ютерний; мультиварка торгової марки «Dex»; кондиціонер торгової марки «Liberton» моделі «Lac-07»; ноутбук торгової марки «Acer» моделі «V-5-551G-64456G75 Makk»; пральна машина торгової марки «Samsung» моделі «WF0602WJW/YLP»; домашній кінотеатр торгової марки «LG» моделі «XH-T6747».

Виділено у власність ОСОБА_2 : газова піч торгової марки «Ardo» моделі «CB540G62W»; ванна; розкладний диван; люстра для кухні; люстра для вітальні; люстра для спальної кімнати; колонка газова торгової марки «Termet» моделі «Q-19-01/4»; кондиціонер торгової марки «Liberton» моделі «Lac-07»; шафа-купе; комплект меблів для прихожої кімнати; витяжка торгової марки «VentoLux»; комплект меблів для кухні.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 601,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 644,88 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

30 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи. Судом не повно з`ясовано обставини, що мали значення для вирішення справи, а саме те, що платоспроможність батьків відповідачки не підтверджена належними та допустими доказами, а також відсутній договір дарування відповідачці грошових коштів на придбаня квартири. Нотаріально посвідчена заява позивача від 09 грудня 2016 року не може слугувати належним доказом, оскільки позивач через свою правову необізнаність підписав заяву, зі змісту якої вбачається, що спірна квартира придбана на особисті кошти відповідачки ОСОБА_2 , проте ці кошти були накопичені в період шлюбу, тож є спільною сумісною власністю подружжя. Протягом судового розгляду не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористалася.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 , дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 просив розділити спільне майно подружжя.

Відмовляючи в задоволенні вимог про розподіл квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана в період шлюбу за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 , це підтверджено поясненнями свідків, доказами платоспроможності батьків відповідача, нотаріально посвідченою заявою відповідача від 09 грудня 2016 року, якою він визнав, що спірна квартира придбана відповідачкою за кошти, які є її особистою власністю.

Розподіляючи між сторонами рухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою визнано факт придбання під час шлюбу речей та надано згоду на їх поділ. Частина визнаного відповідачкою майна оцінена експертом та поділена судом з урахуванням рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Різниця між вартістю предметів та ідеальною долею майна скалала 601 грн 97 коп. та була компенсована рішенням суду ОСОБА_1 . Майно, що не має грошової оцінки, суд присудив сторонам, виходячи із загально прийнятного уявлення про цінність та побутове призначення окремих предметів.

Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає правильним та таким, що відповідає встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 57 СК України встановлено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 листопада 1990 року року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають дітей - синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З вересня 2013 року шлюбні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство сторони не ведуть, мешкають окремо. 22 листопада 2017 року на підставі рішення Іллічівськог районного суду міста Маріуполя Донецької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

5 лютого 2002 року на підставі договору купівлі-продажу (біржевого контракту) ОСОБА_2 стала власницею однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7-8).

Свідок ОСОБА_8 , яка є сестрою відповідачки, в судовому засіданні пояснила, що вона з батьками та сестрою проживали у чотирьохкімнатній квартирі, яку батьки розміняли на дві двокімнатні для себе та для неї, а згодом придбали квартиру сестрі. Батьки все життя збирали кошти, аби забезпечити дочкам гідне життя.

09 грудня 2016 року ОСОБА_1 склав нотаріально посвідчену заяву, якою визнав, що його дружина ОСОБА_2 набула нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 за гроші, які є її особистою власністю та вказане нерухоме майно не буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя (а.с. 95).

Як вбачається з рішення суду про розірвання шлюбу, сторони припили шлюбні відносини в 2013 році. При розірванні шлюбу - 22 листопада 2017 року спору з приводу права власності на спірну квартиру не мали, що дало суду підстави для висновку, що ці відносини були врегульовані сторонами до офіційного розірвання шлюбу шляхом нотаріального посвідчення позивачем вищевказаної заяви.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про поділ квартири, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що квартира була придбана за кошти, що знаходились у спільній сумісній власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги щодо неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме: відсутність договору дарування грошових коштів на придбання спірної квартири з боку батьків відповідача, не вірне тлумачення нотаріально посвідченої заяви позивача від 09 грудня 2016 року, апеляційний суд визнає необгрунтованими, оскільки вказана заява складена ним вже після припинення фактичних брачних стосунків і до розірвання шлюбу в судовому порядку, відсутні підстави вважати нотаріально посвідчену заяву позивача такою, що написана під впливом помилки, обману чи омани, ця заява позивача ним не скасована, не визнана недійсною. Судом першої інстанції в повному обсязі досліджувалися в судовому засіданні доводи та заперечення сторін і з урахуванням встановлених обставин та наданих сторонами доказів суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ квартири, яка була придбана відповідачкою під час шлюбу, оскільки дійшов обгрунтованого висновку, що вказане майно придбане за особисті кошти відповідачки.

Суд встановив, що під час перебування в шлюбі сторони придбали майно, яке на час спору є в наявності, а саме: телевізор торгової марки «LG»; домашній кінотеатр торгової марки «LG»; комплект м`яких меблів (диван та два крісла); стіл комп`ютерний; мультиварку торгової марки «Dex»; два кондиціонери торгової марки «Liberton»; ноутбук торгової марки «Acer»; пральну машину торгової марки «Samsung»; газову піч торгової марки «Ardo»; ванну; розкладний диван; 3 люстри для кухні, вітальні, для спальної кімнати; колонку газову торгової марки «Termet»; шафу-купе; комплект меблів для прихожої кімнати; витяжку торгової марки «VentoLux»; комплект меблів для кухні.

Відповідачка визнала факт придбання під час шлюбу вказаних речей, які знаходяться в квартирі її матері, де вони мешкали з позивачем, а тепер вона проживає разом з дітьми, та погодилась на їх поділ в натурі.

Таким чином, сторонами не оспорюється належність частини рухомого майна до спільного сумісного майна подружжя.

Судовою товарознавчою експертизою № 1/20-306 від 27 червня 2019 року проведено оцінку майна, яке визнано відповідачкою спільною сумісною власність подружжя, та надано на експертизу, за висновком якої вартість телевізора торгової марки «LG» моделі «29FX6ANX-ZF» становить 1 470 грн; комплекту м`яких меблів (диван та два крісла) - 5 070 грн; кондиціонера торгової марки «Liberton» моделі «Lac-07» - 3 819,15 грн; кондиціонера торгової марки «Liberton» моделі «Lac-07» - 3 706,74 грн; столу комп`ютерного - 591,85 грн; розкладного дивану - 3 866,67 грн; газової печі торгової марки «Ardo» моделі «CB540G62W» - 2 875 грн; ванної - 823,02 грн; колонки газової торгової марки «Termet» моделі «Q-19-01/4» - 883,50 грн.

Відповідно до висновку експерта встановити ринкову вартість домашнього кінотеатру торгової марки «LG» моделі «XH-T6747», пральної машини торгової марки «Samsung» моделі «WF0602WJW/YLP», ноутбука торгової марки «Acer» моделі «V-5-551G-64456G75 Makk» та мультиварки торгової марки «Dex» не виявилось можливим через відсутність інформації щодо вартості ремонтно-відновлювальних робіт. Встановити ринкову вартість шафи-купе, комплекту меблів для прихожої кімнати та комплекту меблів для кухні не видається можливим через відсутність цінових пропозицій на первинному та вторинному ринку. Встановити ринкову вартість витяжки торгової марки «VentoLux», люстри для кухні, люстри для вітальні та люстри для спальної кімнати не видається можливим у зв`язку з відсутністю необхідних вихідних даних.

Доказів придбання під час шлюбу іншої частини заявленої до поділу майна, а також його наявності на час розгляду справи, позивачем суду не надано, тому суд першої інстанції обгрунтовано поділів визнане відповідачкою та наявне майно, виходячи з рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності та загальної суми оціненого майна, що становить 23 105,93 грн, та стягнув з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 601,97 грн для урівняння часток у спільній сумісній власноті подружжя.

Майно, що не має грошової оцінки, суд обгрунтовано розподілив та присудив сторонам, виходячи із загально прийнятого уявлення про цінність та побутове призначення окремих предметів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незгоди з висновками судово-товарознавчої експертизи апеляційний суд визнає безпідставними та необгрунтованими, оскільки ніяких обставин на підтвердження сумнівів компетентності експерта або неправильності його висновків позивач не наводить.

Посилання апелянта на неправильність рішення суду в частині виділення йому майна, в той час як він просив стягнути з відповідачки грошову компенсацію в розмірі ? частини вартості придбаного під час шлюбу майна, не грунтуються на положенням ст.71 СК України і не можуть бути задоволенні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не з`ясував питання і не поділив грошові кошти, які накопичені у період шлюбу і знаходились на банківському рахунку відповідачки, є необгрунтованимим, оскільки, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , вимог про розподіл вищевказаних грошових коштів ним не заявлялось, а тому це питання не було предметом розгляду судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів у справі і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої

суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2019 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

Л.М. Кочегарова