Справа № 567/1021/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Гічиновська Я.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

в Острозький районний суд Рівненській області з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Татарська,186 в м.Острог Рівненської області звернулася ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказує, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Татарська, 186 в м.Острог, Рівненської області, в якому зареєстровані: позивач, ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_3 (колишній чоловік).

Вказує, що шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано 05.10.2005 року. Після розірвання шлюбу відповідач не проживав і не проживає в належному їй будинку та постійно проживає в РФ.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 також стверджує, що їй, як власнику житлового будинку, створюються перешкоди в користуванні приватним майном через додаткові витрати на оплату комунальних послуг та інших обов'язкових платежів, а також розпорядження ним.

Окрім того зазначає, що вжити заходи щодо досудового врегулювання спору між сторонами немає можливості, оскільки їй не відоме фактичне місце проживання відповідача.

Посилаючись на викладені обставини, просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: вул.Татарська,186 у м.Острог Рівненської області.

Ухвалою Острозького районного суду від 16.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову відповідач не подав, як не подав і відзиву на позов.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно та всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Позивач додатково пояснила, що починаючи з 90-х років ОСОБА_3 періодично їздив на заробітки в РФ та в 2005 році остаточно виїхав в РФ на постійне місце проживання, де створив нову сімю. Після розірвання шлюбу в 2005 році ОСОБА_3 не проживає в спірному будинку, у будинку відсутні його особисті речі, витрат на утримання житла, у тому числі щодо оплати комунальних послуг, не здійснював.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1991 року та знайома з родиною ОСОБА_3. Їй відомо, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 від якого сторони мають двох спільних дітей. Підтвердила, що ОСОБА_3 не проживав та не проживає в будинку по вул. Татарській,186 в м.Острог з 2005 року. Вказала, що ОСОБА_3 залишив місце свого проживання добровільно, так як виїхав в РФ.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 по сусідству з родиною ОСОБА_3. Їй відомо, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 від якого сторони мають двох спільних дітей. Підтвердила, що ОСОБА_3 не проживав та не проживає в будинку по вул.Татарській,186 в м.Острог з 2005 року.

Вказала, що востаннє бачила ОСОБА_3 в 2005-2006 р.р. Їй відомо, що ОСОБА_3 залишив місце свого проживання добровільно, так як виїхав в РФ, де створив іншу сімю.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Татарська,186 в м.Острог Рівненської області, належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Острозької міської ради Рівненської області №719 від 11.06.2018, вбачається, що в даному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (власник), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (син), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (син), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 (колишній чоловік).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ГЮ №001915 виданого 05.10.2005 відділом РАЦС Острозького районного управління юстиції Рівненської області встановлено, що 05.10.2005 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (актовий запис №76).

Згідно довідок Острозького ВП ГУНП в Рівненській області про результати розгляду звернень від 15.06.2018, 02.07.2018 вбачається, що проведеними заходами встановлено, що ОСОБА_3 після розлучення з ОСОБА_1 проживає в РФ в м. Москва з 2005 року. З того часу ОСОБА_3 в м. Острог не зявлявся, а також встановлено, що останній в м.Острог по вул.Татарській,186 не проживає більше 10 років.

Згідно довідки ОКП «Водоканал» від 12.06.2018, договору на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації вбачається, що особовий рахунок за комунальні послуги із водопостачання та водовідведення за адресою: м. Острог вул.Татарська,186 відкрито на ОСОБА_1

Актами обстеження матеріально-побутових умов від 26.04.2018, 12.12.2017, підтверджується та обставина, що ОСОБА_3 не проживає у будинку по вул.Татарська,186 в м.Острог Рівненської області.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об'єктивності, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в належному позивачу будинковолодінні більше 13 років, підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідача в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим будинком №186 по вул. Татарська в м.Острог Рівненської області.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що виникнення у членів сімї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сімї на користування житлом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 близько 13 років без поважних причин не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7, на даний час не є членом сім'ї власника будинку та після розірвання шлюбу в спірному будинку не проживає, договору на користування житлом з власником будинку не укладав і відповідно до ст. 150 ЖК України, ст.405 ЦК України за ним житлове приміщення не зберігається, реєстрація відповідача за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядженню нею своїм майном, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений позивачем при зверненні до суду.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 81, 258, 259, 263-268, 273, 280 ЦПК України

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 (жительки м.Острог вул.Татарська,186, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (зареєстрованого за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_8) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: вул.Татарська,186 м.Острог Рівненської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.02.2019.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_8