Справа № 510/1816/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

29.01.19 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Бошков І.Д.;

-за участю секретаря Занфір О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, у судові засідання, які призначалися, будучи належним чином сповіщені, двічі не з'явилися, про причини неявки суд не сповістили, були попереджені, що на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки справа буде розглянута у їх відсутності на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляється заочне рішення).

Позивач, його представник, адвокат ОСОБА_4 у судове засідання також не з'явились, від представника надійшла заява, з якої вбачається, що вона на задоволенні позову наполягає, просила розглянути справи у її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У зв'язку із цими обставинами та керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту гр. України на ім'я ОСОБА_1, її РНОКПП, копії паспортів гр. України на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їх РНОКПП, копія свідоцтва про народження ОСОБА_5, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_6, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5, копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 (рос. мов.); копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_1, копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, копія свідоцтва НОМЕР_2 про право власності на житло від 02.07.1999р., копія договору про надання правової допомоги від 24.05.2018р., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серії НОМЕР_1 від 01.10.2018р., тощо.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що відповідачам на праві власності належало по Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, кожному з них.

У 2008р. між позивачем та відповідачами була досягнута домовленість про передачу (купівля-продаж) належної останнім та членам їх сім ї: ОСОБА_5, померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 в рівних частках квартири АДРЕСА_1. Відповідачі, а також ОСОБА_5 як фактичні власники усього нерухомого майна в рівних частках, передали у володіння та користування (продали) позивачу, належну їм вищевказану квартиру, отримавши за це грошову компенсацію. Позивач прийняв нерухоме майно та ключі від квартири, та фактично вступив у володіння та користування зазначеним майном. На момент укладання угоди про передачу (купівлю-продаж) нерухомості, сторони не змогли оформити правочин у письмовому вигляді та засвідчити його нотаріально, оскільки правовстановлююча документація на відповідачів не була виготовлена (спадщину у виді ј частки спірної квартири після смерті ОСОБА_3, відповідачі та ОСОБА_5 успадкували фактично, як спадкоємці першої черги за законом, в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, однак не встигли її оформити на себе, оскільки закон пов'язує набуття права власності на нерухоме майно з відповідною державною реєстрацію цього права, а згідно ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність, тобто здатність мати цивільні права та обов'язки фізичної особи припиняється у момент її смерті), однак сторони домовились зробити це згодом.

Таким чином, з 2008р. по теперішній час, позивач фактично, відкрито володіє квартирою АДРЕСА_1, стежить за її технічним станом, сплачує комунальні послуги тощо.

З 2008 р. відповідачі, ОСОБА_5, або інші правонаступники, жодного разу не витребували у позивача вказане майно, вимог щодо повернення квартири не висували та не претендують на неї.

Враховуючи вищенаведене, сторони домовилися про усі суттєві умови договору, так відповідачі та ОСОБА_5 (який був живий на момент вчинення правочину), як фактичні власники усього нерухомого майна, які фактично прийняли спадщину у виді ј частки нерухомого майна (квартири) після смерті ОСОБА_3, передали позивачу нерухоме майно - квартиру у натурі та ключі, а позивач прийняв її та передав відповідачам та ОСОБА_5 обумовлену усною домовленістю грошову компенсацію. Фактично позивач вступив у володіння та користування зазначеним майном. Через деякий час позивач звернувся до відповідачів та ОСОБА_5, з метою посвідчення їх домовленості у нотаріальному порядку, але останні відмовилися від зустрічі, мотивуючи тим, що не має вільного часу. Крім того, позивачу стало відомо, що відповідачі на момент вчинення правочину про фактичний продаж нерухомого майна, не були у встановленому законом порядку зареєстрованими власниками усієї квартири, з вищевикладених обставин, оскільки вказаний об'єкт нерухомості належав відповідачам та членам їх сім ї. Таким чином, придбане позивачем нерухоме майно - квартира, була відчужена особами, які не мали на це права.

У зв'язку із вищевикладеними обставинами ОСОБА_1 вважає, що має всі підстави для визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки вона правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном більше 10 років, а тому право власності на це нерухоме майно може бути визнано за нею.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторони у справі - позивач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки на момент здійснення фактичного правочину про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1, вона не знала і не могла знати про те, що інша сторона договору, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (який був живий на момент вчинення правочину), не мали права на відчуження цієї нерухомості, оскільки не були у встановленому законом порядку зареєстрованими власниками відчуженої квартири. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає.

Крім того, судом встановлено, що між позивачем та відповідачами та нині померлим ОСОБА_5 була досягнута домовленість про купівлю-продаж фактично належної відповідачам усієї квартири АДРЕСА_1, після чого позивач передав відповідачам та ОСОБА_5 обумовлену суму, а відповідачі та ОСОБА_5 передали в натурі нерухоме майно та ключі від квартири. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Так, відповідачі та нині померлий ОСОБА_5 фактично передали у власність позивачу обумовлене їх домовленістю нерухоме майно, а позивач прийняв її та передав відповідачам та ОСОБА_5 обумовлену суму відкупу нерухомого майна. Фактично, позивач вступив в управління та володіння вищевказаною квартирою, став проживати та доглядати за нею та користуватися вказаним нерухомим майном, тощо. На момент здійснення усного правочину купівлі-продажу нерухомості, сторони не змогли оформити його у письмовому вигляді та засвідчити нотаріально, оскільки правовстановлююча документація на відповідачів та ОСОБА_5, як членів сім ї, які фактично успадкували належну ј частку спірної квартири після смерті ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги за законом, не була виготовлена та квартира цілком не була зареєстрована за відповідачами належним чином, хоча і належала їм цілком, на праві спадкового права.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцям обумовлену суму, а продавці передали покупцю нерухомість в натурі та ключі неї. Позивач фактично вступив в управління та володіння нерухомістю, тобто правочин між сторонами відбувся. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити правочин нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою нотаріального засвідчення правочину позивач запропонував відповідачам та ОСОБА_5 (нині померлого) привести укладений договір у відповідності до вимог законодавства, однак з незалежних від нього обставин, зробити це не вдалося. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду за для захисту своїх порушених прав.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідачів, щодо спірної квартири (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивача, як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1, за позивачем, як добросовісним набувачем.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 211, 258, 259, 264 - 265, 268, 280, 354, 355 ЦПК, ст.ст. 16, 330, 388, 397, 657 ЦК України 2003р., -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на АДРЕСА_1, загальною площею 38,30 кв. м., житловою площею 25,00 кв. м., підсобною площею 13,00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду, а також в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: І.Д. Бошков