Дата документу 24.01.2019
Провадження № 2/320/6/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольській міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Бахаєва І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Фурсової Л.І.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, в якому просить визнати недійсним заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу ОСОБА_6.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що 10 лютого 2007 року її чоловік ОСОБА_5 склав на її імя заповіт. 22 грудня 2008 року він помер. В строки, передбачені законодавством, вона звернулась до нотаріуса з заявою про спадщину, де дізналась про заповіт від 20 грудня 2007 року, складений на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу ОСОБА_6.

Вона вважає, що заповіт від 20 грудня 2007 року, складений на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу ОСОБА_6 є недійсним з наступних підстав:

Її чоловік ОСОБА_5 був тяжко психічно хворим, що підтверджено медичними та іншими документами, показами свідків, нею дружиною та висновками лікарів психіатрів Дзержинської психоневрологічної лікарні. За медичними документами ОСОБА_5 встановлено діагноз углублена деменція, встановлено признаки слабоумія, він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, приймав протиречащі друг другу рішення, не памятав о своїх діях. Будучи в стані затяжного психічного розладу, який постійно погіршував його стан здоровя та сильно впливав на його сприйняття оточуючої дійсності, він не розумів значення вчинення своїх дій.

Посилається на те, що є численні свідчення того, що на момент складання заповіту ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

За таких обставин, які наведені вище, вважає, що спадкодавець ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), а тому вважає, що заповіт необхідно визнати недійсним, у звязку з тим, що спадкодавець вчинивши правочин не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Позивач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду надала клопотання про відкладення розгляду справи на кінець березня 2019 року, так, як вона буде знаходитись за межами Запорізької області, на підтвердження суду надала проїзний квиток ЗТ № 630659 на потяг «Запоріжжя Харків».

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи, якщо зявився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обовязковою.

Суд, не визнавав обовязкову явку позивача в судове засідання призначене на 24 січня 2019 року на 11 годину 00 хвилин.

У судове засідання зявилась представник позивача адвокат ОСОБА_2, яка наголосила, що вона є представником позивача за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги № ММЦ-437 від 04 липня 2018 року та довіреністю від 04 липня 2018 року на адвоката ОСОБА_2, підписаною власноручно позивачем, та вважає за можливе справу розглядати у присутності представника позивача. Тому, суд на місці ухвалив проводити судове засідання 24 січня 2019 року, з урахуванням вимог п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, без особистої участі позивача.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі. У судовому засіданні стисло виклала зміст та підстави позовних вимог позивача щодо предмету позову та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимог та визнати заповіт ОСОБА_5 вчинений на користь неповнолітнього ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_6 20.12.2007 року недійсним.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила що, позовні вимоги є не обґрунтованими та таким що не підлягають задоволенню. Зазначила, що під час складання заповіту 20 грудня 2007 року та після цього ОСОБА_5 був повністю дієздатним, розумів значення своїх дій та керував ними. До самої смерті ОСОБА_5 був працюючим юристом з багаторічним стажем, здійснюючи захист, як по цивільним, так і по кримінальним справам. Перед смертю ОСОБА_5 приймав участі в судових засіданнях в якості адвоката при розгляді цивільних справ та представляв інтереси самої ОСОБА_1. Вказані справи слухались в 2008 році, в період після складання заповіту від 20 грудня 2007 року, а тому даний факт свідчить про те, що ОСОБА_5 був повністю дієздатним та міг усвідомлювати та керувати своїми діями. У звязку з цим, просить суд позов залишити без задоволення.

Суд, вислухавши думку учасників провадження, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно заповіту від 10 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міськрайонного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_1В./Том 2, а.с.7/.

Відповідно до заповіту від 20 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на випадок своєї смерті призначив спадкоємцем належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 онука ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1./Том 2, а.с.69/.

Заповіт записаний зі слів ОСОБА_5, до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_5 і власноруч ним підписаний в присутності нотаріуса.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат», при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює,

посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Згідно із ст. 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

З копії заповіту вбачається, що при його складанні та підписанні приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, встановлена як особа заповідача, так і його цивільна дієздатність./Том 2, а.с.69/

Таким чином під час посвідчення заповіту від 20 грудня 2007 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_6, були дотримані всі вимоги чинного законодавства, по формі та своєму змісту заповіт відповідає вимогам закону.

22 грудня 2008 року помер ОСОБА_8 у віці 71 рік, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12 лютого 2009 року./Том 2, а.с.25/.

В обґрунтування своїх вимог про визнання заповіту недійсним, позивач посилається на те, що заповіт не виражав волевиявлення ОСОБА_5, оскільки її чоловік був тяжко психічно хворим, та на момент складання заповіту ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Задля підтвердження цього факту, ОСОБА_1 було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-медичної психіатричної експертизи, на вирішення якої просила поставити питання: чи страждав ОСОБА_5 психічним захворюванням на час складання заповіту 20 грудня 2007 року?./Том 4, а.с.38/

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року вказане клопотання було задоволено та по справі була призначена посмертна судово-медична психіатрична експертиза, на вирішення якої було поставлено питання:

-чи були у ОСОБА_5 психічні розлади на час складання заповіту (12 грудня 2007 року)?

-чи міг ОСОБА_5 за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на час складання заповіту 20 грудня 2007 року?

Проведення вказаної експертизи було доручено Комунальній установі «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» м. Одеса./Том 4, а.с.42/

24 жовтня 2018 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з відділення судово-психіатричних експертиз Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психіатричного здоровя» Одеської обласної ради надійшов висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 69 від 09.02.2018 року, проведеної відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2./Том 4, а.с.46-59/

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 69 від 09.02.2018 року, проведеної відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, комісія дійшла висновків:

- «ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, на час складання заповіту 20 грудня 2007 року виявляв ознаки «Астенічного розладу органічного походження» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06.6» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), яке за глибиною, ступенем виразності, впливом на його вольові та критичні функції було не стільки виражено, не досягло недоумства, психотичного рівня, та не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 20 грудня 2007 року»./Том 4, а.с.59/

Таким чином, діє принцип презумпції психічного здоровя, згідно з яким особа вважається такою, що здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Тобто, доводи позивача, що ОСОБА_5 під час складання заповіту від 20 грудня 2007 року був психічно хворий та не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. На заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Стаття 1247 ЦК України висуває такі вимоги до форми заповіту: 1) складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; 2) має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; 3) має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст.ст. 1251-1252 ЦК України.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України)

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини.

Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

За змістом ст. 1257 ЦК України заповіт може бути визнано недійсним. Недійсним заповіт є, якщо за позовом заінтересованої особи таким його визнає суд, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт є нікчемним, якщо: а) заповіт складений особою, яка не мала на це права; б) заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Наслідком недійсності заповіту є те, що спадкоємець, який за заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд звертає увагу на те, що оскаржений заповіт від 20 грудня 2007 року по формі та змісту відповідає вимогам закону.

А також те, що при складенні ОСОБА_5 заповіту на користь онука ОСОБА_4 його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Таким чином, суд вважає, що позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, слід залишити без задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 30, 203, 209, 215, 225, 1216, 1217, 1223, 1233-1235, 1247, 1257 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 29 січня 2019 року.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ