КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 756/11327/16-ц

провадження № 22-ц/824/10811/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лівінського С.В., Мараєвої Н.Є.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авант-Банк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2017року у складі судді Шевчука А.В.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант-Банк»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Авант-Банк» Ларченко І.М. звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 27 квітня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 1 000 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на строк до 26 жовтня 2015 року.

Посилалася на те, що оскільки позичальник належним чином не виконав свої кредитні зобов`язання, то станом на 22 серпня 2016 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 985 158,20 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 705 228,92 грн., заборгованість зі сплати процентів - 100 581,82 грн., пеня - 179 347,46 грн.

На підставі викладеного позивач просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором усього у розмірі 985 158,20 грн.

Рішенням Оболонськогорайонного суду м. Києва від 24 травня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Авант-Банк» заборгованість за договором про встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок фізичної особи з використанням платіжної картки від 27 квітня 2012 року у розмірі 985 158,20 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, у червні 2017 року представник відповідача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що судом прийнято до уваги поданий банком розрахунок без належного його обґрунтування та не взято до уваги, що даний розрахунок заборгованості не визнається відповідачем з підстав неправильного нарахування розміру процентів та штрафних санкцій, неврахування розумного балансу між інтересами банку і боржника, за відсутності даних про внесені відповідачем кошти на погашення кредиту та без зазначення дати списання коштів з рахунку і дати погашення заборгованості.

Уважав, що позивачем не надано ані належного розрахунку заборгованості, ані жодного доказу, який би підтверджував факт заборгованості відповідача, а тому, на думку відповідача, вимоги банку є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не правильно визначив період нарахування відсотків за кредитним договором та їх розмір, відповідно, неправильно й нарахував штрафні санкції за порушення грошового зобов`язання.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 систематично не виконує взяті на себе за кредитним договором зобов`язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, відсотків за його користування, комісії за користування кредитом, допустив заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) у розмірі 705 228,92 грн., зі сплати процентів за користування кредитом - 100 581,82 грн., зі сплати пені - 179 347,46 грн.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 27 квітня 2012 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №К-Ф/12/012/КР, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 1 000 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на строк до 26 квітня 2013 року.

У подальшому за згодою сторін були укладені додаткові договори до кредитного договору, зокрема змінено кредитний ліміт та кінцевий строк кредитування на 26 жовтня 2015 року.

Пунктами 6.3.2, 6.3.3 кредитного договору встановлено обов`язок відповідача здійснювати погашення заборгованості за кредитним лімітом не пізніше дати закінчення періоду безперервного користування кредитним лімітом, а також в інші строки, що вказані у цьому договорі, сплачувати проценти за користування кредитним лімітом у порядку та в строки, передбачені пунктом 4.3 цього договору.

Згідно з пунктом 7.2 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 26 квітня 2013 року № 6) у випадку порушення строків повернення кредитного ліміту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку у п`ятиденний термін від дати прострочення виконання зобов`язання пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми, за кожний день прострочення виконання та 3 (три) проценти річних від простроченої суми, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Судом установлено, що обставина перерахування кредитних коштів на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , підтверджується випискою по особовим рахункам з 27 квітня 2012 року до 08 лютого 2017 року, що міститься в матеріалах справи.

Кредитний договір відповідачем був підписаний без застережень, доказів на підтвердження того, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення спірний кредитний договір чи окремі його положення були визнані судом недійсними відповідачем не надано, у межах даної справи вимоги про визнання вказаного договору недійсним відповідачем також не заявлено.

Таким чином, зважаючи на наявність у матеріалах справи відповідних доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо укладення кредитного договору між сторонами та отримання відповідачем коштів у межах кредитного ліміту.

ОСОБА_1 належним чином не виконав свої кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 22 серпня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Авант-Банк» за кредитним договором становить 985 158, 20 грн., яка складається з: простроченої заборгованості - 705 228,92 грн.; нарахованих процентів - 100 581,82 грн.; пені - 179 347,46 грн.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною першою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).

Таким чином, зважаючи на те, що кредитні кошти відповідачем отримувались, останній користувався ними у межах встановленого кредитним договором та додатковими договорами ліміту, зобов`язання по поверненню коштів виконував неналежним чином, у зв`язку з чим основна сума боргу у розмірі 705 228,92 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 26 жовтня 2015 року.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відтак, у межах строку кредитування до 26 жовтня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти частинами (траншами) у межах кредитного ліміту (пункт 5.1 кредитного договору), достроково (пункт 5.2 кредитного договору).

Починаючи з 26 жовтня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, позивач мав право нараховувати відсотки за користування кредитом до закінчення обумовленого сторонами строку дії кредитного договору, тобто до 26 жовтня 2015 року.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, не звернувши уваги на період нарахування відсотків та строк дії договору, помилкового висновку дійшов про задоволення вимог про стягнення відсотків у повному обсязі.

Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувались, а строк дії договору погоджено сторонами до 26 жовтня 2015 року, колегія доходить висновку про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за кредитним договором за період з 27 квітня 2012 року по 26 жовтня 2015 року у розмірі 22 787,47 грн.

Щодо вимоги про стягнення пені, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З розрахунку заборгованості, наданого банком, убачається, що пеня нараховувалась позивачем за період з 06 січня 2016 року по 21 серпня 2016 року, в той час як строк дії договору закінчився 26 жовтня 2015 року, тобто нарахування пені здійснено після спливу строку, встановленого для виконання у повному обсязі зобов`язання боржником, а тому колегія суддів доходить висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не правильно визначив період нарахування відсотків за кредитним договором та їх розмір, відповідно, неправильно й нарахував штрафні санкції за порушення грошового зобов`язання, не звернувши увагу на те, що пеня нараховувалася банком після закінчення строку кредитування, що призвело до неправильного вирішення справи.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підстави для скасування судового рішення визначені статтею 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частини першої вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авант-Банк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 10 787,50 грн.

З ТОВ «Авант-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 421,89 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант-Банк» заборгованість за кредитним договором №К-Ф/12/012/КР про встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок фізичної особи з використанням платіжної картки у сумі 728 016,39 грн., яка складається з основної суми боргу - 705 228,92 грн. та нарахованих процентів - 22 787,47 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант-Банк» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 10 787,50 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 421,89 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді С.В. Лівінський

Н.Є. Мараєва