ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9386/19 Справа № 212/2749/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач-Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідача на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року, ухваленого суддею Чорним І.Я. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 16 вересня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

У березні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення моральної шкоди спричиненої смертю батька.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є донькою ОСОБА_2 , який за життя працював в ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат".

06.11.1993 року позивач зареєструвала шлюб та прийняла прізвище чоловіка - ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 .

30 липня 1998 року о 7:30 год. водії автомобіля "БелАЗ" ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали наряд від в.о. начальника дільниці по ремонту гірського електрообладнання кар`єру № 1,2 ОСОБА_4 на зняття та установку правого заднього колеса автомобіля БелАЗ-540 хоз. № 049 в автотранспортному цеху № 1. Під час виконання робіт, ОСОБА_2 отримав травму не сумісну із життям, про що підприємством складений акт форми Н-1 № 18 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті - численні пошкодження ребер та внутрішніх органів, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 .

Згідно з пункту 10 акту форми Н-1 про нещасний випадок особами, відповідальним за нещасний випадком були визнані: ОСОБА_5 - водій автонавантажувача АТЦ-1; ОСОБА_6 - старший майстер по ремонту транспорта АТЦ-1; ОСОБА_4 - в.о. начальника дільниці кар`єру № 1,2.

Позивач просила суд стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду спричиненю смертю батька в розмірі 190 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди спричиненої смертю батька задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (50066 Дніпропетровська область м. Кривий Ріг, ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, завдану смертю батька в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (50066 Дніпропетровська область м.Кривий Ріг, ) на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з розміром стягнутої судом моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи ставить питання про зміну судового рішення, в частині збільшення суми до заявлених у позові вимог.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди порушив засади виваженості та справедливості, оскільки не взяв до уваги того факту, що ніяка сума компенсації не зможе їй компенсувати втрату батька найбільш близької та любимої для неї людини.

Відповідач ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", також, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом вимог ст..263 ЦПК України, порушує питання про зміну судового рішення в частині зменшення суми моральної шкоди стягнутої на користь позивача до 80 000 грн.

На думку відповідача, при визначені суми моральної шкоди суд не врахував наявність вини самого загиблого ОСОБА_2 , що на момент загибелі батька, позивач не перебувала на утриманні свого батька, оскільки перебувала у шлюбі, що з моменту втрати батька минув значний час - 21 рік, тому з урахуванням усталеної практики за позовами про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної зі смертю працівника, вважає , що компенсація моральної шкоди повинна бути зменшена до 80 000 грн.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача колегія суддів не бере до уваги, оскільки його подано з порушенням норм ч.4 ст.360 ЦПК України в частині відсутності доказів надіслання відзиву іншим учасникам справи.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг сторін і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, тоді як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_3 .

Позивач 06.11.1993 року зареєструвала шлюб та прийняла прізвище чоловіка - ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_2 працював в ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат".

30 липня 1998 року о 7:30 год. водії автомобіля "БелАЗ" ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали наряд від в.о. начальника дільниці по ремонту гірського електрообладнання кар`єру № 1,2 ОСОБА_4 на зняття та установку правого заднього колеса автомобіля БелАЗ-540 хоз. № 049 в автотранспортному цеху № 1. Під час виконання робіт, ОСОБА_2 отримав травму не сумісну із життям, про що підприємством складений акт форми Н-1 № 18 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті - численні пошкодження ребер та внутрішніх органів, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 .

Згідно з пункту 10 акту форми Н-1 про нещасний випадок особами, відповідальним за нещасний випадком були визнані: ОСОБА_5 - водій автонавантажувача АТЦ-1; ОСОБА_6 - старший майстер по ремонту транспорта АТЦ-1; ОСОБА_4 - в.о. начальника дільниці кар`єру № 1,2.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що смертю ОСОБА_2 при виконанні трудових обов`язків в результаті нещасного випадку, його доньці, позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, між тим погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо заниженого розміру стягнутої судом моральної шкоди, та не може погодитись із доводами відповідача щодо завищеного розміру стягнутої судом моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як правильно визначив суд першої інстанції на час виникнення спірних правовідносин (30.07.1998 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, також перелічений у п.8 Правил.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію»,ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду.

Суд встановив, що на час смерті батька позивача - 30 липня 1998 року, діяла ст.440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Статтею 440-1 ЦК Української РСР, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вище зазначені вимоги закону у поєднанні зі статями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, що кореспондує правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові №6-156цс14 від 24.12.2014.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку, що донці загиблого ОСОБА_2 заподіяна моральна шкода у зв`язку зі смертю батька на виробництві.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , позивачу ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою близької людини - батька, що призвело до незворотніх негативних наслідків, душевних страждань і незворотних негативних змін у її житті, оскільки вона залишилася без моральної та матеріальної підтримки батька, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, незворотність негативних наслідків, спричинених смертю батька, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її зі 100 000,00 грн. до заявлених у позові вимог, тобто до 190 000 грн.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди з боку відповідача на користь позивача, з огляду на те, що під час загибелі батька позивач була повнолітньою та перебувала у шлюбі, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Не можуть бути прийняті до уваги твердження відповідача про те, що після загибелі батька позивача пройшов значний проміжок часу - 21 рік, у зв`язку із чим моральні страждання належним чином не доведені позивачем, оскільки смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачазі 100 000 (ста тисяч) грн. до 190 000 ( ста дев`яносто тисяч) грн., у зв`язку із чим збільшенню підлягає стягнутий судом першої інстанції судовий збір, з 768,40 грн. до 1900 грн., що становить 1% від стягнутої судом апеляційної інстанції суми моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити, апеляційну скаргу відповідача, Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 зі 100 000 (ста тисяч) грн. до 190 000 (ста дев`яносто тисяч) грн., та розмір судового збору стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави з 768,40 грн. до 1900 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: