Провадження № 2/127/1445/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Войнаревичу О.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Піпко А.М.,

представника відповідача - адвоката Сидорчук Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення,та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1-2208, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .

У вищезазначеній квартирі наразі проживає відповідач по справі, який поселився у вказану квартиру за згодою позивача на тимчасове проживання, адже був чоловіком доньки позивача ОСОБА_4 .

До останнього часу позивач не заперечувала проти проживання відповідача у спірній квартирі, однак у зв`язку з тим, що остання стала необхідною позивачу для власного проживання, спочатку усно, а в подальшому письмово позивач звернулась до відповідача з проханням виселитись зі спірної квартири, залишивши в ній всі належні позивачу предмети домашнього вжитку.

На даний час відповідач не звільнив спірну квартиру, чим чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні спірною квартирою, які підлягають усуненню, шляхом виселення відповідача.

А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила усунути їй вчинені з боку відповідача перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї відповідача (а.с.2-6).

29.05.2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2019 року був об`єднаний в одне провадженні із первісним позовом (а.с.59).

Зустрічний позов мотивований тим, що 12.08.2009 року між ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, в результаті якого ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-2208.

Вказана квартира належала продавцям у слідуючих частках: ОСОБА_2 - 2/3 частки; ОСОБА_3 - 1/3 частки.

Укладення договору купівлі-продажу квартири з переходом права власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_1 було фіктивним, вчиненим за її ініціативою. Крім того, на той час ОСОБА_1 не мала достатніх доходів для купівлі вказаної квартири і вона ніколи в спірній квартирі не проживала. Фактично спірна квартира не вибувала з володіння позивача за зустрічним позовом.

Вказаний договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме на сплату коштів за придбану квартиру та передачу квартири, так як ОСОБА_2 продовжував проживати в спірній квартирі та проживає у ній по даний час. Крім того, ОСОБА_2 зробив в квартирі ремонт, за який особисто розраховувався з майстрами, оплачує по квартирі комунальні платежі.

А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним зустрічним позовом, в якому просив визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, посвідчений державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальської Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-2208, удаваним.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом - адвокат Піпко А.М. первісні позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-6), тоді як зустрічні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.68-74).

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвокат Сидорчук Н.М. первісні позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.45-48), тоді як зустрічні позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у зустрічному позові (а.с.33-36).

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору за зустрічним позовом ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, своїм правом на подання письмових пояснень щодо позову, зустрічного позову, відзивів на позови не скористався.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, в той час як в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних міркувань.

Так, як вбачається з матеріалів справи 12.08.2009 року між ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п.1.1. якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали у власність (продали), а ОСОБА_1 набула у власність (купила) належну продавцям квартиру під номером АДРЕСА_1 . Даний договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-2208 (а.с.8).

Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру за вищезазначеним правовстановлюючим документом зареєстрована КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» номер запису: 660/38164 в книзі: 423, згідно витягу КП «ВМБТІ» від 29.10.2009 року №24291321 (а.с.10).

Зі змісту вищезазначеного договору вбачається, що укладаючи оскаржуваний договір сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій та попередньо були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів.

Також, у п.4.2. договору зазначено, що продавець та покупець однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного, удаваного правочину і не є правочином зловмисним.

В п.2.1. договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж цей вчинено за 50 000 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

За п.3.4. оскаржуваного договору продавець зобов`язується знятись з реєстрації (виписатись) та звільнити відчужувану нерухомість від речей домашнього вжитку для покупця до 16.08.2009 року.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України (в редакції на момент укладення спірного правочину) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України в редакції на момент укладення спірного правочину).

Відповідно до ст.657 ЦК України (в редакції на момент укладення спірного правочину) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, зміст укладеного оскаржуваного договору вказує на те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 був обізнаний з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, стверджував, що він не є удаваним, за ним між сторонами договору відбувся повний розрахунок за квартиру, яка була передана відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 в належному стані, також ОСОБА_2 зобов`язався знятись з реєстрації місця проживання за адресою вказаної квартири та звільнити її, що й було здійснено останнім в послідуючому. Також, сторонами дотримана форма вчинення правочину.

Окрім того, стороною позивача за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, доказів, які б свідчили про відсутність грошових коштів у відповідача за зустрічним позовом для придбання квартири, а також не передачу квартири за вказаним договором.

В той час, як не проживання власника у квартирі, згідно акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 13.03.2019 року (а.с.39), чи відсутність реєстрації місця проживання власника у останній, згідно довідки МКП «Управляюча компанія «Житло-Гарант» №1310 від 11.03.2019 року (а.с.40), не свідчать про удаваність чи фіктивність правочину та не вибуття такого нерухомого майна з володіння попередніх власників.

Суд звертає увагу, що оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири було укладено між сторонами 12.08.2009 року, державна реєстрація останнього відбулась 29.10.2009 року. Тоді, як згідно актуМКП «Управляюча компанія «Житло-Гарант» від 27.02.2019 року встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 фактично проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1 лише з 01.11.2017 року (а.с.41), до цього часу ОСОБА_2 проживав разом зі своєю сім`єю (дружиною та сином) за адресою: АДРЕСА_2 , за якою на даний час і залишається зареєстроване його місце проживання, згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ОСББ « Келецька 99 Б» від 12.10.2018 року (а.с.78). Вказана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить йому на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 45576721 від 13.10.2015 року (а.с.75). А переїзд позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 у спірну квартиру, яка належить його тещі ОСОБА_1 у листопаді 2017 року зумовлений відносинами подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про що свідчить зміст позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя від 14.11.2018 року (а.с.79-80), а також розірвання шлюбу між останніми в послідуючому у лютому 2018 року.

Таким чином, вищезазначені докази спростовують твердження сторони позивача за зустрічним позовом про не вибуття спірної квартири з володіння позивача, а також постійне проживання останнього у спірній квартирі.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Таким чином, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Разом з тим, пред`являючи в зустрічній позовній заяві вимоги про визнання оскаржуваного правочину удаваним позивач не зазначає спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також те, який правочин сторони в дійсності на його погляд вчинили і не просить суд встановити, який правочин сторони насправді вчинили.

А тому, з огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, посвідченого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальської Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1-2208, удаваним, а відтак в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Також, варто зазначити, що стороною відповідача за зустрічним позовом зверталась увага як в судовому засіданні, так і у відзиві на зустрічну позовну заяву про пропуск позивачем загального трирічного строку позовної давності для захисту свого порушеного права.

Так, позивачем за зустрічним позовом не повідомлено, коли він дізнався про порушення своїх прав, а тому виходячи із правової природи удаваного правочину, суд вважає, що позивачу стало відомо про порушення своїх прав у 2009 році, тобто під час укладення оскаржуваного правочину, тоді як із зустрічним позовом позивач звернувся у 2019 році, тому, дійсно, позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В порядку ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, відповідно до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, незважаючи на пропуск позивачем за зустрічним позовом загального трирічного строку позовної давності, заяву сторони відповідача про застосування такого строку до виниклих правовідносин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічного позову саме у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Що ж стосується первісних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення, то суд вважає, що останні є обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають задоволенню.

Так, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як уже було зазначено вище, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій не проживає, оскільки зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_4 , вказана квартира була придбана нею особисто для проживання її онуки. Донька позивача перебувала у шлюбі з відповідачем, у зв`язку із чим останній був вселений до належної позивачу спірної житлової квартири 01.11.2017 року, яка як власник цього майна надала право відповідачу користуватись.

Відповідач спільно з власником спірної квартири не проживав, спільним побутом не був пов`язаний та не пов`язаний на даний час, після розірвання шлюбу із донькою позивача продовжує проживати у вказаній квартирі, хоча у власності має інше житло.

Також, стороною відповідача не спростовано в установленому законом порядку право власності позивача на вказану спірну квартиру.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню, а відповідач підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України, яка гласить, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що первісні позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

В силу ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 768,40 грн., згідно квитанції від 10.04.2019 (а.с.1).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.235, 316, 317, 319, 321, 391, 406, 638, 655, 657 ЦК України, , ст.ст.7, 10, 76-82, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення, - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач-відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач-позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 ; місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_7 .

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_8 .

Повне рішення суду складено 19.08.2019 року.

Суддя: