Справа № 349/1929/17
Провадження № 22-ц/4808/41/19
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_2 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Рогатинського районного суду, постановлене у складі судді Могили Р.Г. 11 жовтня 2018 року в м. Рогатині,

в с т а н о в и в :

30 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В заяві зазначила, що з 01.07.1970 року по серпень 2016 року вона була зареєстрована та проживала в окремій кімнаті з окремим входом до кімнати будинку АДРЕСА_1 В будинку зареєстровані також її чоловік та двоє дітей, її мати - ОСОБА_3 та брат - ОСОБА_4

В серпні 2016 року відповідачі, повідомивши її про те, що вона не має права на частку у домоволодінні, забрали у неї ключ від вхідних дверей до її кімнати, чим створили перешкоди у користуванні нею.

Посилаючись на те, що спірне домоволодіння належало до суспільної групи колгоспний двір, членом якого була і вона, маючи право власності на 1/5 його частку, в тому числі і на 1/5 частку господарських споруд, що встановлено рішенням Рогатинського районного суду від 19 червня 2017 року, а відповідачі без правових підстав володіють її часткою у домоволодінні, просила витребувати це майно з їхнього незаконного володіння та визнати за нею право власності на 1/5 частку домоволодіння.

Ухвалою Рогатинського районного суду від 11 жовтня 2018 року закрито провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/5 частку домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1

Рішенням Рогатинського районного суду від 11 жовтня 2018 року позов задоволено.

Постановлено витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1/5 частину домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, а саме: 1/5 частину житлового будинку загальною площею 141,2 кв.м, житловою площею 72,8 кв.м, з відповідною часткою господарських будівель та споруд: літної кухні площею 35,8 кв.м, стайні-стодоли площею 40,7 кв.м, шопи площею 6,6 кв.м, вбиральні площею 1,4 кв.м, огорожі площею 37,2 кв.м, воріт площею 6,0 кв.м, огорожі площею 11,3 кв.м, криниці 6,0 м/п, огорожі площею 29,0 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі по 320 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що спірне домоволодіння відносилось до суспільної групи колгоспний двір.

Судом не було враховано положень п. 20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, про те, що суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї).

Також не було враховано того, що ОСОБА_7 на час введення в дію Закону України «Про власність» був пенсіонером, і до виходу на пенсію ніколи не працював у колгоспі, а працював на робітничих посадах, що підтверджується копією трудової книжки.

При цьому, апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-350цс15 від 18.11.2015 року про те, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Також зазначає, що ОСОБА_2 втратила право на частку у майні колгоспного двору.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.

Зазначила, що рішенням Рогатинського районного суду від 19 червня 2017 року визнано незаконним та скасовано рішення Вербилівської сільської ради від 01 жовтня 2000 року про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння в АДРЕСА_1, видане 06 лютого 2001 року Вербилівською сільською радою.

Крім того, вказала на те, що спірному домоволодінню було надано статус колгоспного двору на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.1989 року, а тому застосування п. 20 Вказівок по веденню погосподарського обліку від 25.05.1090 року є помилковим.

Також зазначила, що станом на 20.02.1989 року вона тимчасово вибула на навчання, а тому не втратила право на частку у майні колгоспного двору.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

ОСОБА_6 повторно не з'явився в судове засідання та повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 20.02.1989 року жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_2 належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_7 Житловий будинок в цілому зареєстрований у Івано-Франківському ОБТІ на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_7, та записаний 20.02.1989 року в реєстрову книгу №1 за реєстром №131. (а.с.4)

Рішенням Вербилівської сільської ради від 01.10.2000 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, який належав на 01.07.1990 року ОСОБА_7» оформлено право власності на житловий будинок за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.5).

Згідно свідоцтва про право власності на половину будинковолодіння в селі Залужжя від 06.02.2001 року та реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, половина будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних долях. (а.с. 6)

Згідно свідоцтва про право власності на половину будинковолодіння в селі Залужжя від 06.02.2001 року та реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, половина будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях. (а.с. 7)

21.05.2009 року ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_3 уклали договір дарування, згідно якого ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані у АДРЕСА_1, Рогатинського району Івано-Франківської області. (а.с.8-9)

Таким чином на підставі вказаних вище правовстановлюючих документів ОСОБА_3 належало 3/4 частини, а ОСОБА_4 - 1/4 частина домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Вербилівської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Вербилівської сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку домоволодіння.

Визнано незаконним та скасовано рішення Вербилівської сільської ради від 01 жовтня 2000 року про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння в АДРЕСА_1, видане 06 лютого 2001 року Вербилівською сільською радою.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування будинку, укладеного 21 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, та про визнання права власності на 1/5 частку домоволодіння.

Вказаним рішенням суду встановлено правомірність віднесення спірного домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір».

Також цим рішенням суду встановлено, що станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» і ОСОБА_2, хоч і вибула з членів двору, однак не втратила право на 1/5 частку в його майні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Виходячи з положень ст. 387 ЦК України, віндикація застосовується тоді, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи.

Тобто, віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного права володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апелянта щодо помилковості висновку суду про те, що спірне домоволодіння відносилось до суспільної групи колгоспний двір з посиланням на те, що судом не враховано положення п. 20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, про те, що суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї), не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Як було зазначено вище, рішенням суду встановлено правомірність віднесення спірного домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір». Такий висновок суду обґрунтований, зокрема, записами в погосподарських книгах, свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 20 лютого 1989 року, інформацією про отримання членами двору прав на земельні частки (паї), записом в трудовій книжці ОСОБА_2 про членство в колгоспі.

У зв'язку з наведеним, безпідставними є і посилання ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_7 на час введення в дію Закону України «Про власність» був пенсіонером, і до виходу на пенсію ніколи не працював у колгоспі, а працював на робітничих посадах, що підтверджується копією трудової книжки.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 втратила право на частку у майні колгоспного двору, оскільки вищезазначеним рішенням суду встановлено, що станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» спірне господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» і ОСОБА_2 не втратила права на 1/5 частку в його майні, оскільки вибула з господарства тимчасово у зв'язку з навчанням.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Отже, судом апеляційної інстанції не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без зміни.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_5, залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 11 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року