ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі,-

в с т а н о в и в:

18.04.2018 позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі, мотивуючи вимоги тим, що 02.11.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена письмова угода, яка власноручно складена і підписана відповідачем та відповідно до якої відповідач отримав від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти у загальній сумі 1 709 000, 00 грн., які відповідач зобовязався повернути позивачам до 07.06.2016.Проте, станом на день звернення з позовом до суду, відповідач грошові кошти не повернув та ухиляється від їх повернення, чим порушує умови угоди.

На підставі зазначено просять стягнути з ОСОБА_2 на їх користь основну суму боргу у розмірі 1 709 000, 00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 416 739, 65 грн. та суму нарахованих 3% річних у розмірі 93 269,26 грн., що разом складає 2 219 008, 91 грн., також зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 1 709 000, 00 грн. до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулює таке нарахування та стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.05.2018 вищевказану цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

01 серпня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року заяву позивача 1 ОСОБА_3 про залишення позову без розгляду задоволено. Залишено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі без розгляду.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, ними не визнаються в повному обсязі з тих підстав, що в своїй позовній заяві позивач вказує, що 02.11.2015 між позивачем та відповідачем нібито була укладена письмова угода, відповідно до якої відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти у загальній сумі 1 709 000, 00 грн. та відповідно до умов письмової угоди ніби відповідач прийняв на себе зобовязання повернути кошти позивачеві частинами за графіком платежів. Однак, представник відповідача зазначає, що вказана обставина є абсолютною видумкою позивача, оскільки відповідач ніколи не укладав будь-яких угод з позивачем. Зазначаючи, що дійсно, відповідач 27.11.2013 уклав договір позики в простій письмовій формі з гр. ОСОБА_4 ОСОБА_5 на суму 1 709 000.00 грн., позичальник за цим договором повинен був повернути позику ОСОБА_5 до 05.01.2014. Однак, в силу субєктивних причин ОСОБА_2 позику вчасно не повернув, тоді 03.08.2015 представник ОСОБА_5 (позивач у даній справі ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_5Д.) подав позов до Святошинського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики і, звісно ціна позову дорівнювала сумі позики 1 709 000,00 грн. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 04.06.2014, ОСОБА_1 мав право отримувати грошові кошти. В ході судового розгляду ОСОБА_2 запропонував представнику ОСОБА_5 ОСОБА_1 вирішити судовий спір наступним чином: ОСОБА_2 під час судового розгляду сплачує певну частину коштів, а в подальшому решту коштів, також, сплачує ще декількома частинами. Свою пропозицію ОСОБА_2 оформив в письмовому вигляді і передав так звану «Угоду» з оригінальним підписом ОСОБА_1 при цьому, на цій «Угоді» підпису ОСОБА_1 не було, оскільки останній мав узгодити пропозицію ОСОБА_2 з ОСОБА_5 ОСОБА_1 узгодив пропозицію ОСОБА_2 з ОСОБА_5 інтереси якого він представляв в суді і 03.11.2015, отримавши від ОСОБА_2 400 000,00 грн., подав до Святошинського районного суду м. Києва заяву про зменшення позовних вимог, змінивши їх з 1 709 000, 00 грн. на 1 309 00, 00 грн., вказана заява була підписана власноруч ОСОБА_1 В свою чергу, ОСОБА_2 03.11.2015 звернувся до суду з заявою про розстрочення виплати 1 309 000, 00 грн. Також, 03.11.2015 у судовому засіданні представником ОСОБА_5 ОСОБА_6 була подана заява про зменшення позовних вимог, в цьому ж засіданні був присутній і ОСОБА_1 Відповідно до резолютивної частини рішення з ОСОБА_2 стягнуто суму позики у розмірі 1 309 000, 00 грн., яке набрало законної сили. ОСОБА_2 15.03.2016 передав представнику ОСОБА_5 ОСОБА_1 ще 200 000,00 грн., а 25.05.2016 ще 150 000,00 грн., про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_1 на зворотній частині рішення Святошинського районного суду м. Києва. У жовтні 2016 року ОСОБА_5 помер, про що ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2, при цьому, ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2, що він буде спадкоємцем ОСОБА_5 і тому, залишок боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_5 буде належати йому. Йшов час, а ОСОБА_1 не став спадкоємцем ОСОБА_5, так він не став спадкоємцем і на даний час. Разом з тим, письмова так звана «Угода», бачення ОСОБА_2 по поверненню коштів ОСОБА_5 не надавала спокою ОСОБА_1 і він вирішив скористатись цією «Угодою». Крім цього, у ОСОБА_1 немає розписки ОСОБА_2 про отримання останнім коштів, оскільки така розписка насправді існувала, в якій вказано, що ОСОБА_2 взяв кошти у ОСОБА_5 Враховуючи викладене, вважають, що позов ОСОБА_1 є нічим іншим як намаганням безпідставно отримати грошові кошти, які йому ніколи не належали, тому даний позов не підлягає задоволенню.

Представником позивача подано суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач був особисто знайомий з відповідачем орієнтовно з 2009 року, починаючи з 2011 по 2012 роки включно, відповідач неодноразово позичав у позивача грошові кошти у великих розмірах. В листопаді 2013 року відповідач у черговий раз звернувся до позивача з проханням позичити грошові кошти, однак не маючи на той час можливості надати позику відповідачу, позивач звернувся з відповідним проханням до гр. ОСОБА_4 ОСОБА_5 (позивач у справі був представником ОСОБА_5 в Україні та мав відповідні нотаріально посвідчені довіреності). В результаті чого, 27.11.2013 між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір позики в простій письмовій формі на суму 1 709 000,00 гривень. Однак у строк, відповідач позичені грошові кошти так і не повернув. У звязку з неповерненням відповідачем вказаного боргу позивач у 2015 році, отримавши відповідне доручення ОСОБА_5 звернувся від імені останнього до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача. При цьому позивач був зацікавлений у тому, щоб відповідач розрахувався з ОСОБА_5, оскільки саме він фактично був у минулому посередником при укладенні договору позики між відповідачем та ОСОБА_5 Крім того, саме позивач характеризував ОСОБА_5 відповідача, як надійного та чесного боржника, відтак у зв'язку з викладеним вище позивач погодився надати відповідачу у борг грошові кошти. 02.11.2015 позивач позичив відповідачеві грошові кошти у розмірі 1 709 000, 00 грн., що було оформлено сторонами спору у вигляді Угоди. Також зазначили, що відповідач своїми діями (частковим поверненням боргу саме позивачеві) сам підтвердив факт існування між позивачем (як кредитором) та відповідачем (як боржником) позикових зобовязань, які оформлені Угодою, тобто підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів в борг. Беручи до уваги все викладене вище з урахуванням викладених у позовній заяві обставин, доводів та підстав позову, просять позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Представником позивача подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, а саме як зясувалось під час розгляду справи по суті (в березні та травні 2016 року ОСОБА_2 частково повертав суму позики, а саме 350 000 гривень), просять стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача основну суму боргу у розмірі 1 359 000, 00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 331 392, 15 грн. та суму нарахованих 3% річних у розмірі 74 167, 89 грн., що разом складає 1 764 560, 04 грн., також зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 1 359 000, 00 грн. до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулює таке нарахування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, що викладені в заяві про зменшення позовних вимог, підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача позов та заяву про зменшення позовних вимог не визнали в повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.11.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена письмова угода, яка власноручно складена ОСОБА_2 і підписана ним та відповідно до якої зазначені особи домовились про те, що «ОСОБА_2 повертає позику грошових коштів в таких термінах: 680 000 гривень 3.11.15; 300 00 гривень - 1.12.15; 300 000 гривень - 8.03.16; 429 000 гривень - 7.06.16. Повернення коштів гарантую у надані терміни. Знаходжусь у здоровому стані». ОСОБА_2 підпис, 2.11.15.

Позивачем, згідно ст. 16 ЦК України обрано спосіб захисту цивільного права шляхом подання позову до відповідача про виконання обовязку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Представник позивача в судовому засіданні акцентував увагу суду на той факт, що дана угода є фактично розпискою про отримання коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 та свідчить про наявність боргового зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 Особисто ОСОБА_2 встановив зазначений в угоді порядок та строки повернення грошових коштів

В ході судового розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 стверджував, що обставини, на які посилається позивач у позові є абсолютною видумкою та не відповідають дійсності, оскільки відповідач ніколи не укладав будь-яких угод з позивачем. Так дійсно, відповідач 27.11.2013 уклав договір позики в простій письмовій формі з гр. ОСОБА_4 ОСОБА_5 на суму 1 709 000,00 грн., позичальник за цим договором повинен був повернути позику ОСОБА_5 до 05.01.2014. Однак, в силу субєктивних причин ОСОБА_2 позику вчасно не повернув, тоді 03.08.2015 представник ОСОБА_5 (позивач у даній справі ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_5 на підставі довіреності) подав позов до Святошинського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики і, звісно ціна позову дорівнювала сумі позики 1 709 000,00 грн. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 04.06.2014 року, ОСОБА_1 мав право отримувати грошові кошти. В ході судового розгляду ОСОБА_2 запропонував представнику ОСОБА_5 ОСОБА_1 вирішити судовий спір наступним чином: ОСОБА_2 під час судового розгляду сплачує певну частину коштів, а в подальшому решту коштів також сплачує ще декількома частинами. Свою пропозицію ОСОБА_2 оформив в письмовому вигляді і передав так звану «Угоду» з оригінальним підписом ОСОБА_1 при цьому, на цій «Угоді» підпису ОСОБА_1 не було, оскільки останній мав узгодити пропозицію ОСОБА_2 з ОСОБА_5 ОСОБА_1 узгодив пропозицію ОСОБА_2 з ОСОБА_5, інтереси якого він представляв в суді і 03.11.2015, отримавши від ОСОБА_2 400 000,00 грн., подав до Святошинського районного суду м. Києва заяву про зменшення позовних вимог, змінивши їх з 1 709 000, 00 грн. на 1 309 00, 00 грн., вказана заява була підписана власноруч ОСОБА_1 В свою чергу, ОСОБА_2 03.11.2015 звернувся до суду з заявою про розстрочення виплати 1 309 000, 00 грн. Також, 03.11.2015 у судовому засіданні представником ОСОБА_5 ОСОБА_6 була подана заява про зменшення позовних вимог, в цьому ж засіданні був присутній і ОСОБА_1 Відповідно до резолютивної частини рішення з ОСОБА_2 стягнуто суму позики у розмірі 1 309 000, 00 грн., яке набрало законної сили. ОСОБА_2 15.03.2016 передав представнику ОСОБА_5 ОСОБА_1 ще 200 000,00 грн., а 25.05.2016 ще 150 000,00 грн., про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_1 на зворотній частині рішення Святошинського районного суду м. Києва. У жовтні 2016 року ОСОБА_5 помер, про що ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2, при цьому, ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2, що він буде спадкоємцем ОСОБА_5 і тому, залишок боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_5 буде належати йому. В подальшому, ОСОБА_1 так і не став спадкоємцем ОСОБА_5, не є спадкоємцем і на даний час. Разом з тим, письмова так звана «Угода», бачення ОСОБА_2 по поверненню коштів ОСОБА_5, не надавала спокою ОСОБА_1 і він вирішив скористатись цією «Угодою».

Отже, відповідач вважає, що позов ОСОБА_1 є нічим іншим, як намаганням безпідставно отримати грошові кошти, які йому ніколи не належали.

Крім цього, як стверджує відповідач ОСОБА_2, позикодавцем грошових коштів був - ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_1 згідно довіреності від 04.06.2014, був уповноважений, від його імені, окрім іншого і на отримання коштів. Також, у ОСОБА_1 немає розписки ОСОБА_2 про отримання останнім коштів, оскільки така розписка дійсно існувала, але в ній вказано, що ОСОБА_2 взяв кошти у ОСОБА_5

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи укладену між сторонами спору Угоду від 02.11.2015, суд вважає за необхідне встановити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, зазначити відповідні правові висновки.

Вже після подання заяви про зменшення позовних вимог, представник позивача в судовому засіданні зазначила, що позивач був зацікавлений у тому, щоб відповідач розрахувався з ОСОБА_5, оскільки саме він фактично був у минулому посередником при укладенні договору позики між відповідачем та ОСОБА_5 і у зв»язку з цим, позивач погодився надати відповідачу у борг грошові кошти з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_5, що і було оформлено сторонами спору у вигляді Угоди 02.11.2015. Отже саме позивач ОСОБА_1 позичив відповідачеві грошові кошти у розмірі 1 709 000, 00 гривень.

Зазначена позиція представника позивача, з урахуванням досліджених судом матеріалів справи та наданих сторонами пояснень та доказів, на думку суду, свідчить про наявність великої кількості невідповідностей (суперечностей) між позицією позивача, що викладена у поданому до суду позові та кардинально зміненої позиції, що викладена у відповіді на відзив відповідача та свого бачення матеріалів, долучених відповідачем до відзиву (матеріали цивільної справи Святошинського районного суду м. Києва).

Суд, з урахуванням обставин та доводів сторін спору, з метою обєктивного визначення правової природи правовідносин, що виникли між сторонами спору, вважає за необхідне зазначити послідовну хронологію подій, що передували подачі даного позову до суду.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 27.11.2013 уклав договір позики в простій письмовій формі з гр. ОСОБА_4 ОСОБА_5 на суму 1 709 000.00 грн., позичальник за цим договором повинен був повернути позику ОСОБА_5 до 05.01.2014 року (а.с.94).

Позивач ОСОБА_1 згідно довіреності від 04.06.2014, був уповноважений, від імені ОСОБА_5, окрім іншого і на отримання коштів (а.с.95).

03.08.2015 ОСОБА_1 як представник ОСОБА_5 подав до суду позов про стягнення боргу за договором позики від 27.11.2013.

02.11.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладена письмова угода, яка власноручно складена ОСОБА_2 і підписана ним та відповідно до якої зазначені особи домовились про те, що «ОСОБА_2 повертає позику грошових коштів в таких термінах: 680 000 гривень 3.11.15; 300 00 гривень - 1.12.15; 300 000 гривень - 8.03.16; 429 000 гривень - 7.06.16. Повернення коштів гарантую у надані терміни. Знаходжусь у здоровому стані» (а.с.11).

03.11.2015 клопотання ОСОБА_1 як представника ОСОБА_5 до Святошинського районного суду м. Києва про зменшення позовних вимог до 1 309 000 гривень.

03.11.2015 надійшло клопотання ОСОБА_2 до Святошинського районного суду м. Києва з проханням розстрочити повернення позики в сумі 1 309 000 гривень.

03.11.2015 Святошинським районним судом м. Києва стягнуто з ОСОБА_2 га користь ОСОБА_5 суму позики -1 309 000 гривень. (а.с.105-106).

Розписка на а.с. 107 (остання сторінка рішення суду) про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 200 000 гривень - 15.03.2016 та 150 000 гривень 25.05.2016.

Саме після подачі відповідачем разом з відзивом, копій зазначених матеріалів цивільної справи, що перебувала в провадженні Святошинського районного суду м. Києва, представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог в даній справі на 350 000 гривень. Дана обставина, на думку суду, свідчить лише про те, що позивач ОСОБА_1, подаючи даний позов до суду, навіть не памятав, про часткове повернення грошових коштів ОСОБА_2 на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.11.2015.

Тому, з урахуванням встановленої судом хронології подій, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склались між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, свідчать про наявність у ОСОБА_1 повноважень лише як у представника ОСОБА_5, який і був позикодавцем та власником коштів, які були отримані у борг згідно договору позики ОСОБА_2

Таким чином, у разі пред'явлення позову про виконання обовязку в натурі, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Досліджуючи укладену між сторонами спору Угоду, судом встановлено, що остання не відповідає вимогам та критеріям визначеним у статтях 1046, 1047, 207 ЦК України, а саме: в укладеній Угоді не зазначено, що ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти, не зазначено про зобовязання ОСОБА_2 повернути грошові кошти саме ОСОБА_1 як кредитору (позикодавцю), (що передбачено ст. 1046 ЦК України); в даній угоді не посвідчено передачу коштів ОСОБА_2 саме від ОСОБА_1 (ст. 1047 ЦК України); відсутні докази укладання угоди, якою обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України), оскільки під час розгляду справи по суті, стороною позивача жодним доказом не доведено наявність такої угоди у відповідача ОСОБА_2

Отже, у даному випадку, при пред'явленні позивачем даного позову про виконання обовязку в натурі, позивач ОСОБА_1 повинен був підтвердити своє право вимагати від відповідача ОСОБА_2 виконання боргового зобов'язання, що представником позивача, в ході судового розгляду, належними та достатніми доказами в розумінні ст. ст.77,80 ЦПК України доведено не було.

Враховуючи викладене, суд, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладання договору позики і його умов.

Отже, аналізуючи встановлені судом правовідносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку, про те, що укладена Угода від 02 листопада 2015 року не є договором позики, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем по даній Угоді, а тому не набув за цією Угодою права вимоги до ОСОБА_2, оскільки позивач не довів в ході судового розгляду, що саме він є кредитором в даному зобовязанні.

У звязку з цим, варто також зазначити, що стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.

Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обовязку боржником.

За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобовязанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

Так, дійсно, позивач, за життя Позичальника (кредитора) ОСОБА_5, був уповноважений на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 04.06.2014 право на отримання коштів та нарахованих відсотків (а.с.95). Дана довіреність, припинила свою дію, що відповідає ст. 248 ч. 1 п. 6 ЦК України) у звязку з тим, що позичальник ОСОБА_5 помер 24 жовтня 2016 року (підтверджено роздруківкою з Інтернет - видання а.с. 108), що не заперечувалось стороною позивача, проте дана обставина, на переконання суду, свідчить про те, що лише за життя позичальника ОСОБА_5, позивач ОСОБА_1 мав право вимоги до ОСОБА_2 з приводу укладеного Договору позики від 27.11.2013 на підставі посвідченої довіреності.

Тому, беручи до уваги той факт, що у відповідача ОСОБА_2 відсутній оригінал Угоди від 2.11.2015, як того вимагає норма ст. 207 ЦК України та в цій угоді відсутні посилання на те, що саме ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 власні грошові кошти, про зобовязання ОСОБА_2 повернути саме ОСОБА_1 грошові кошти як позикодавцю, як того вимагає ст. 1046 ЦК України та відсутність посвідчення передачі коштів ОСОБА_2 саме від ОСОБА_1, як то передбачено ст.1047 ЦК України при запереченні цього факту відповідачем та наявності в матеріалах справи даних про існування між відповідачем і іншою особою - Позикодавцем ОСОБА_5 інших зобовязальних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 є позичальником у борговому зобовязанні за договором позики, що укладений 27.11.2013 між ним та Позикодавцем ОСОБА_5, що документально підтверджено копією цього документа (а.с.94), та було предметом судового розгляду у цивільній справі № 2/759/5262/15 Святошинського районного суду м. Києва.

З огляду на вищевикладене, суд вважає позов необґрунтованим, недоведеним належними та допустимими доказами, оскільки укладена Угода від 2.11.2015 не є договором позики в розумінні ст. 1046, 1047, 207 ЦК України, у звязку з чим у позивача відсутнє право вимоги до відповідача ОСОБА_2 на підставі цієї Угоди, а тому позов слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.4, 10-13, 76-81, 189-200, 258-265 ЦПК України, ст. 202, 205, 207, 248, 510, 526, 527, 1046, 1047 ЦК України, Постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 01.02.2019 року.

Суддя Л.М.Ковалевська