ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №577/38/19

Номер провадження 22-ц/816/5109/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивачки - ОСОБА_1

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної

адміністрації Київської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 577/38/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 вересня 2019 року (суддя Кравченко В.О., повний текст рішення складено 25 вересня 2019 року),

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом у якому просила суд позбавити батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свого колишнього чоловіка - ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що з вересня 2001 року по березень 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 перестав спілкуватись з сином, не відвідує його, не телефонує, не цікавиться здоров`ям, матеріальним та моральним станом дитини. Таку саму позицію займають і родичі відповідача. У грудні 2011 року позивачка зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_5 та разом з сином переїхала на постійне проживання з Конотопа до Яготина Київської області. З цього часу ОСОБА_3 має дуже гарні відносини з ОСОБА_5 , якого син називає своїм батьком. Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд задовольнити заявлені нею вимоги.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 вересня 2019 року у позові відмовлено. Рішення мотивовано недоведеністю обставин навмисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Суд першої інстанції зробив висновок про те, що намагання позбавити відповідача батьківських прав викликане подальшим наміром усиновлення дитини теперішнім чоловіком позивачки, а не ухиленням ОСОБА_2 від батьківських обов`язків. Суд вважав, що основною перешкодою для спілкування дитини з відповідачем є неприязні відносини між сторонами, що безумовно впливає на ставлення неповнолітнього ОСОБА_3 до рідного батька.

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків місцевого суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судове рішення від 20 вересня 2019 року і постановити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 , яка була адресована Службі у справах дітей Конотопської міської ради. У цій заяві відповідач вказував, що понад десять років він не брав участі у вихованні сина, не відвідував його та не заперечував проти позбавлення батьківських прав. Крім того, судом не взято до уваги СМС - повідомлення від ОСОБА_2 , яке надійшло 26 жовтня 2009 року на телефон позивачки. У цьому повідомленні відповідач виражає своє небажання виховувати свого сина. Відповідачем не було надано доказів, що він дійсно телефонував з метою отримання номера сина. Зазначає, що відповідачу відомі номер телефону сина та адреса проживання, однак він свідомо ухилявся від спілкування. Вказує, що судом не надано належної оцінки поясненням сина ОСОБА_3 , який підтвердив вказані обставини. Також, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права під час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 вересня 2019 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що 08 вересня 2001 року по 04 травня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстровану шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6 - 8).

У 2010 році ОСОБА_1 разом з сином переїхала на постійне проживання до міста Яготин Київської області, де вони мешкають по теперішній час разом з чоловіком позивачки - ОСОБА_5 , з яким 31 грудня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб (а.с. 9-12).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації №09-65/644 від 23 травня 2019 року служба вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 (а.с. 78-79).

У своїх письмових поясненнях до місцевого суду ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, при цьому зазначав, що в рахунок сплати аліментів за період з червня 2008 року по червень 2015 року продав ОСОБА_1 свою 1/2 частину їхньої спільної квартири за половину фактичної її вартості, а з липня 2015 року щомісяця перераховував позивачу кошти в рахунок сплати аліментів, на підтвердження чого відповідачем долучено відповідні документи. Вказував, що позивач ігнорувала його прохання про зустріч з сином (а.с. 27-52).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що під час розгляду справи не було підтверджено факт умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків стосовно їхнього спільного сина - ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У пунктах 15, 16 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскілки такий захід суперечить нормам Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ч. 1, 2 ст. 8 Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини та практиці Європейського суду з прав людини в частині того, що втручання держави у сімейне життя відповідача, зокрема, у відносини між відповідачем та його сином, має не тільки ґрунтуватися на нормах національного права, тобто бути законним, та переслідувати легітимну мету у виді захисту прав дитини, а й бути «необхідним у демократичному суспільстві», а саме відповідати нагальній суспільній потребі такого виняткового втручання у відносини сторін (абз. 49-51, 59,60 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Місцевий суд правильно оцінив фактичні обставини справи, докази надані сторонами у справі, з яких вбачається, що відсутні як законні і достовірно доведені підстави щодо свідомого ухилення відповідача від участі у вихованні їх спільного з позивачем сина, так і з того, що застосування такого засобу втручання у відносини між сторонами спору призведе до порушення справедливої рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків з метою забезпечення найкращих інтересів самої дитини, оскільки відносини батьків та дітей зі спливом певного часу та в силу певних обставин можуть змінюватися в сторону покращення, а позбавлення батьківських прав відповідача завдасть істотної шкоди такій можливості (абз. 54, 56 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки зводяться до переоцінки доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Інших доказів, у відповідності до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків чи про інші підстави для позбавлення батьківських прав, визначених ч. 1 ст. 164 СК України, позивачем надано не було.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Подальший намір усиновлення дитини теперішнім чоловіком позивачки не можна визнати такою необхідністю. Про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стверджувати не можна.

Суд апеляційної інстанції визнає, що доводи наведені в апеляційній скарзі з приводу процесуальних порушень під час розгляду справи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складене 23 грудня 2019 року

Головуючий І.В.Орлов (суддя-доповідач)

Судді: Т.А.Левченко

О.І.Собина