ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/757/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 314000000 Соколишина Л. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Державне підприємство «Черкаське лісове господарство»

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Соколишиної Л.Б. у залі Черкаського районного суду Черкаської області 03 жовтня 2019 року, повний текст рішення складений 15. 10.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження, -

в с т а н о в и в :

16.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження.

Позивач ОСОБА_1 в обгрунтування позовних вимог вказує, що згідно до приписів частини 6 статті 188 ЗК України, 18 грудня 2017 року він звернувся до Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» з відповідним клопотанням про отримання погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1 га на території Білозірської сільської ради Черкаського району. До вказаного клопотання ним була надана схема розміщення земельної ділянки із зазначенням місця її розташування.

26 грудня 2017 року позивач отримав листа від Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» від 26 грудня 2017 року за №1113/10, яким йому було відмовлено у надані погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності щодо запитуваної ним земельної ділянки, яка відноситься до виділу 13 кварталу 301 Тясминського лісництва Державного підприємства «Черкаський лісгосп».

Згідно шифру контуру виділ 13 загальною площею 2,0 га з характеристикою деревостанів, підросту, підліску невкритих лісовою рослинністю і нелісових земель, додаткові відомості лісові ділянки, що прилягають до залізниць, автодоріг, підлісок, зімкнутість 0,60. Дана земельна ділянка має державну форму власності, належить до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного підприємства «Черкаське лісове господарство», вказує позивач.

ОСОБА_1 вважає, що дана земельна ділянка не відноситься до лісо вкритих земельних ділянок державної власності, що відповідає приписам ч. 2 ст. 57 Лісового кодексу України. Зміна цільового призначення державної або комунальної власності, що проводиться в порядку ч. 2 ст. 20 ЗК України Верховною Радою Автономної республіки Крим, Радою Міністрів автономної республіки Крим, або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих земельних ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу, адже законодавство передбачає при зверненні до органів виконавчої влади подання необхідного пакету документів, визначених частиною 6 статті 118 ЗК України, в тому числі і погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

З огляду на зміст відмови директора Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» не вбачається правової підстави заборони на вилучення такої ділянки, оскільки норми закону та інших нормативно правих актів України навпаки встановлюють порядок такої процедури. Позивач ОСОБА_1 зазначає, що Державне підприємство «Черкаське лісове господарство» явно зловживає своїм монопольним становищем, так як безпідставно відмовило йому у наданні формального погодження, а тому така відмова, на його думку, підлягає визнанню судом неправомірною.

За таких обставин, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною відмову у наданні йому погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, яка викладена у листі Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» від 26 грудня 2017 року № 1113/10, та зобов`язати відповідача надати погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1 га лісогосподарського призначення державної власності вказаної у його заяві від 18 грудня 2017 року.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що, на його думку, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому має бути скасоване при апеляційній перевірці з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права. Крім того, скаржник зазначає, що місцевим судом не враховано принцип «res judicata» остаточності рішення суду. При цьому, враховується один з основоположних аспектів верховенства права, а саме, принцип правової визначеності та як елемент юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду. Скаржник звертає увагу, що у спірних правовідносинах ДП «Черкаське лісове господарство» не є суб`єктом владних повноважень, оскільки не здійснюються публічно-владні чи управлінські функції. На думку скаржника, Державне підприємство «Черкаське лісове господарство» не наділене дискреційними повноваженнями, які притаманні виключно органам державної влади, про що стверджує районний суд в оскаржуваному рішенні. ОСОБА_1 не погоджується із судом першої інстанції, який підставою для відмови у задоволенні позову послався, що повноваження відповідача щодо погодження на вилучення земельної лісової ділянки державної власності є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу. Скаржник вважає такий висновок суду помилковим, таким що не відповідає фактичним обставинам справи. За таких обставин, оскаржуване рішення суду не є законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України та підлягає скасуванню апеляційним судом, оскільки районним судом не досліджено всіх допустимих та необхідних доказів, які є у справі, не оцінено належність та допустимість, достовірність кожного доказу, що призвело до неправильного висновку та прийняття оскаржуваного рішення.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03.10.2019 року, як незаконне та прийняти постанову про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав учасникам справи строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням , але без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною відмови в отриманні погодження, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є належним лісокористувачем та землекористувачем, у постійному користуванні якого перебувають землі державної власності лісогосподарського призначення, і повноваження відповідача щодо погодження на вилучення земельної лісової ділянки державної власності є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, зазначивши, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не допущено порушень норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 18 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідачаДержавного підприємства «Черкаське лісове господарство» з клопотанням щодо отримання погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1 га на території Білозірської сільської ради Черкаського району. До вказаного клопотання надав схему розміщення земельної ділянки із зазначенням місця її розташування.

26 грудня 2017 року листом № 1113/10 адміністрація відповідача відмовила позивачу ОСОБА_1 у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності щодо запитуваної земельної ділянки.

Дана земельна ділянка площею 0,1 га знаходиться на території Білозірської сільської ради Черкаського району та відноситься до виділу 13 кварталу 301 Тясминського лісництва Державного підприємства «Черкаський лісгосп» і вкрита лісом мішаного насадження.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У відповідності до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельні правовідносини врегульовані у значній кількості нормативних актів. Разом з тим, у Земельному кодексі України передбачено порядок дій особи, яка зацікавлена в отриманні у власність чи користування земельної ділянки.

Особливості землекористування та вилучення лісових земель урегульовано у Лісовому кодексі України.

Лісові відносини - суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Об`єктом лісових відносин є лісовий фонд України та окремі лісові ділянки. Суб`єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України (стаття 2 ЛК України).

Згідно зі статтею 5 ЛК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

За приписами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до статті 16 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, що передбачено стаття 17 ЛК України.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності згідно до ст. 92 ЗК України.

У статті 12 ЛК України зазначено, що громадяни та юридичні особи України, можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів.

Оскільки земельні ділянки можуть перебувати у користуванні окремих юридичних і фізичних осіб і права кожного із землекористувачів визначено, то звернення до землекористувача, який окрім своїх повноважень як землекористувача наділений і іншими делегованими повноваженнями, не свідчить про позбавлення його, якщо ці обмеження прямо не передбачені у законі чи договорі, та не позбавляє його прав землекористувача висловлювати свою думку щодо даної земельної ділянки, яка перебуває у користуванні.

Рішення землекористувача щодо надання чи відмови в наданні згоди на вилучення частини земельної ділянки є реалізацією майнових прав.

Згідно зі ст. 56 ЗК України, землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Відповідно до ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Отже, земельні ділянки лісогосподарського призначення можуть передаватися з державної у приватну власність громадянам та юридичним особам лише у випадках, передбачених ЗК України.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 22 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 320/5479/18 дійшов висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Великої палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 605/567/17, від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17, постанові Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 813/2273/18.

Із матеріалів справи вбачається, що ДП «Черкаське лісове господарство» у постійне користування передана спірна земельна ділянка державної власності для ведення лісового господарства.

Згідно Статуту ДП «Черкаське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України і входить до сфери управління Черкаського обласного управління лісового та мисливського господарства. ДП «Черкаське лісове господарство» здійснює свою діяльність на комерційній основі відповідно до чинного законодавства України. ДП «Черкаське лісове господарство» підприємство створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів. При цьому, одними із основних напрямків діяльності вказаного підприємства є здійснення заходів з відновлення лісів, підвищення їх продуктивності та поліпшення якісного складу, охорона лісів тощо.

ОСОБА_1 , маючи на меті отримати за проектом землеустрою земельну ділянку площею 0,1 га із зміною цільового призначення для індивідуального дачного будівництва в приватну власність, звернувся до землекористувача бажаної земельної ділянки ДП «Черкаське лісове господарство із клопотанням надати погодження на вилучення такої земельної ділянки в приватну власність для індивідуального дачного будівництва в приватну власність на території Білозірської сільської ради Черкаського району.

Даних про те, що ОСОБА_1 звертався до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки у власність відповідно до їх повноважень із пакетом документів, що визначені законом, та отримав відповідну відмову, через відсутність погодження на вилучення спірної земельної ділянки, матеріали справи не містять.

До суду позивач ОСОБА_1 звернувся, оскаржуючи саме відмову у наданні погодження відповідачем, як постійним землекористувачем. При цьому, апеляційний суд враховує, що реалізуючи інтерес у безоплатному набутті у власність земельної ділянки державної чи комунальної власності, громадянин вступає у правовідносини з органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які передають ці ділянки у власність відповідно до їх повноважень. І саме з цими органами у громадянина може бути юридичний спір щодо передання земельної ділянки у власність.

Погодження ж землекористувача на вилучення земель лісогосподарського призначення є одним із документів, які додаються до поданого громадянином згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України клопотання.

Крім того, слід зазначити, що серед вичерпного переліку підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відсутня така підстава, як відсутність погодження землекористувача земельної ділянки.

Оскільки результат розгляду даного позову не зумовлює негативних правових наслідків для відповідача щодо реалізації ним права землекористування, зокрема, й примусу до відмови від речового права на земельну ділянку, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні позову з вищевказаних підстав.

Колегія суддів щодо висновків суду першої інстанції про відмову ДП «Черкаське лісове господарство» у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення, оскільки таке погодження є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу і його розгляд є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, вважає слід вказати наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

При цьому, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки, який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Разом з тим, предметом даного спору є відмова ДП «Черкаське лісове господарство» у наданні погодження землекористувача на вилучення земельної ділянки.

Оскільки земельні ділянки можуть перебувати у користуванні окремих юридичних і фізичних осіб, і права кожного із землекористувачів визначено, то звернення до землекористувача, який окрім своїх повноважень, як землекористувача, наділений і іншими делегованими повноваженнями, не свідчить про позбавлення його, якщо ці обмеження прямо не передбачені у законі чи договорі, та не позбавляє його прав землекористувача висловлювати свою думку щодо цієї земельної ділянки, яка перебуває у користуванні.

Рішення землекористувача щодо надання чи відмови в наданні згоди на вилучення частини земельної ділянки є реалізацією майнових прав, а не управлінським рішенням.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у даній справі.

Отже, дії відповідача у даній справі не можуть розглядатись як дискреційні повноваження адміністративного органу.

Апеляційний суд вважає, що вище викладені положення законодавства суд першої інстанції не врахував, і хоча прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову, але при цьому, виходив з помилкових висновків, з якими не погоджується колегія суддів.

Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Доводи апеляційної скарги є обгрунтованими лише в частині вимог щодо скасування рішення суду першої інстанції, тому вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки апеляційним судом скасовуються рішення суду першої інстанції з інших підстав, ніж просить скаржник, проте відсутні підстави для задоволення вимог скаржника про прийняття нового судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання протиправною відмови в отриманні погодження.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення , або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, висновки суду в частині мотивів відмови в задоволенні позову не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених вище в постанові, у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, змінює розподіл судових витрат.

Однак, апеляційний суд, приймаючи до уваги, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому відсутні підстави для стягнення судових витрат про сплаті судового збору за подання апеляційної скарги з відповідача, враховуючи, що позивач є інвалідом 2 групи, та звільнений від сплати судового збору, то витрати розгляду справи слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко