РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2019 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Сафроновій К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 20.08.2018 року звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка мотивована тим, що позивач 08.07.2016 року була прийнята, відповідно до наказу № 1/ОС від 07.07.2016 року на посаду електрозвязку 1 класу у виробничий підрозділ «Донецька дистанція звязку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 17.07.2017 року позивач була звільнена на підставі ст. 40 ч 1 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату, відповідно наказу № 10070/ДН-ос від 10.07.2017 року. На день звільнення їй була нарахована заробітна плата, але не виплачено заборгованість по заробітній платі за період за березень 2017 року по 17.07.2017 року, грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу розмірі одного середньомісячного заробітку, на підставі ст. 44 КЗпП України у розмірі 16526,13 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 16526,13 грн.; середній заробіток за період затримки з 18.07.2017 року по 17.08.2018 року у розмірі 131 780 грн. 88 коп. та донарахувати по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.08.2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного провадження.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити, в подальшому до суду надали заяви, в яких просять суд слухати справу у їх відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, в подальшому надав заяву, в якій просить суд слухати справу у його відсутність, також надав відзив на позов, в якому зазначив, що у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції , викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України», введеного в дію 405/2014 року, нарахування заробітної плати працівникам було припинено. Наслідком вище вказаного рішення є відсутність зв'язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень, регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а також не передача з непідконтрольної території первинних документів, які необхідні для ведення бухгалтерського обліку, внаслідок чого здійснити нарахування заробітної плати стало не можливим. В зв'язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації на підконтрольній Україні території, не має можливості підтвердити заборгованість по заробітній платі. Також згідно науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України за 2018 року №126/2/21-10.2 про наявність форс-мажорних обставин, які свідчать про відсутність вини підприємства у невиконанні трудового законодавства та унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати. Просить суд відмовити в задоволені позовних вимог.

Суд, відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, знаходить, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «ОСОБА_2 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 08.07.2016 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем. 17.07.2017 року була звільнена у звязку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно особовий рахунок та розрахунки заробітної плати, надані позивачем.

Згідно наданих розрахунків розмір заробітної плати складає:

-за березень 2017 року 2986,14 грн.;

-за квітень 2017 року 1953,82 грн.;

-за травень 2017 року 5778,32 грн.;

-за червень 2017 року 0,00 грн.;

- за липень 2017 року 5807,85 грн., яка складається з заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку 9 днів у сумі 1583,01 грн., та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України у сумі 5384,88 грн., згідно наказу про звільнення.

Відповідно до ст.ст.74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Як вбачається із матеріалів справи в наказі про звільнення від 10 липня 2017 року №10070/ДН-ос міститься інформація про те, що позивач має право на компенсацію за 9 днів невикористаної відпустки.

Згідно розрахунку оплати відпусток, компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки складає 1583,01 грн. Період відпустки, за який надається компенсація: з 01.09.2017 року по 31.08.2018 року.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме, наказу про звільнення ОСОБА_1 від 10 липня 2017 року №10070/ДН-ос, позивач має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку.

Згідно розрахунку оплати середньої зарплати вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку складає 5384 грн. 88 коп.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період роботи позивача у Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за березень 2017 р. 2986,14 грн.; квітень 2017 р. 1953,82 грн.; травень 2017 р. 5778,32 грн.; липень 2017 р. 5807,85 грн. (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку), що в загальній сумі складає 16526,13 грн. підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Як вбачається із пункту 7 вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Пунктом 10 вищевказаного Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83,115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Суд, враховуючи вищевикладене дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем надані докази про відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати, а саме наданий Науково-правовий висновок, яким підтверджено, що починаючи з 2014 року і станом на 17 липня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з позивачем немає.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» передбачено, що табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до якого здійснюється нарахування заробітної плати та у зв'язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити не можливо не підтверджені належними доказами та є припущеннями, є безпідставними.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» нарахована, але не виплачена заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку, одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 16526 грн. 13 коп.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати.

З огляду на те, що позивача при поданні позовної заяви звільнено від сплати судового збору та позов майнового характеру, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5,12, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, (зареєстрована за адресою: 83048, АДРЕСА_1, мешкає за адресою: 86062, Донецька область, м. Авдіївка, вул. Молодіжна, б. 12, кв.35) до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», , юридична адреса: м. Київ, вул. Тверська, 5, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, заборгованість по заробітній платі за період роботи з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (девять календарних днів) та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в загальній сумі 16 526 (шістнадцять тисяч пятсот двадцять шість) грн. 13 коп..

В решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ПАТ «Українська залізниця» () судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. на користь держави (розрахунковий рахунок № 5070, отримувач: Селидівське УК/м.Селiдове/22030101, код отримувача: 37791274, банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.податків), МФО 89998, код бюджетної класифікації 22030101).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Владимирська