Справа № 369/489/19
Провадження № 2/369/1814/19
РІШЕННЯ

Іменем України

04.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

Головуючої судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Мазурик Д.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

ОСОБА_3 свій первинний позов мотивує наступним.

ОСОБА_3 , на праві приватної власності, яке виникло на підставі договору дарування житлового будинку р.н. 1954 від 14.04.2004р, належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно будинкової книги, за вказаною адресою зареєстровані громадяни:

1. Домовласник - ОСОБА_3 - мати, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 29.05.2012 року

2. ОСОБА_5 - батько, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 03.07.2004 року

3. ОСОБА_4 - син, ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 03.07.2010 року

Однак, ОСОБА_4 з 2013 року не проживає в житловому приміщенні про що Депутатом Боярської міської ради складено Акт від 07.12.2018 № 2378 про не проживання його в будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач не проживає в даному будинку протягом п`яти років, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Позивач є пенсіонеркою та сама утримує будинок загальною площею 235 кв.м.

На момент подання позовної заяви у будинку проживає лише Позивач, чоловік - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , в зв`язку з чим знятий з реєстрації.

Відповідач не підтримує родинних стосунків з матір`ю похилого віку, не цікавиться її життям та станом будинку. На звернення матері з проханням виписатись не реагує.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням Позивач Відповідачу не чинила та не чинить.

Відповідач, протягом п`яти років, фактично проживає разом зі своєю сім`єю у будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (будинок не введений в експлуатацію).

При складанні Акту про не проживання, факт відсутності за місцем реєстрації ОСОБА_4 понад один рік (протягом п`яти років) підтвердили сусіди, які були опитані при складанні Акту, а саме:

1. ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3

2. ОСОБА_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2

3. ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника

володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383,

391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши позов про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав.

Враховуючи вищенаведене, вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою; АДРЕСА_2 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому Позивач, як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки реєстрація Відповідача за цією адресою створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном.

На підставі вищевикладеного, просить:

Визнати ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за даним місцем реєстрації. Судові витрати у розмірі судового збору та витрат на правову допомогу стягнути з Відповідача.

ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

ОСОБА_4 позовні вимоги зустрічного позову мотивує наступним.

ОСОБА_4 зареєтрований з 18 серпня 2010 року у житловому будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , зазначений факт підтверджується копією його паспорту з відміткою про реєстрацію.

Житловий будинок належить його матері ОСОБА_3 .

При цьому, ОСОБА_3 порушує законні права та інтереси ОСОБА_4 користуванні житловим будинком, а саме чинить численні перешкоди у користуванні, не надає можливості проживати у будинку, створює постійні суперечки. У підтвердження цього наводить суду наступні доводи.

Право власності ОСОБА_3 відповідача на житловий будинок набуте у встановленому законом порядку ним не оспорюється.

ОСОБА_3 здійснює на ОСОБА_4 та членів сім`ї психологічний тиск, скандалить, висловлюється щодо ОСОБА_4 позивача різними лайливими словами. З цього приводу ОСОБА_4 неодноразово викликались робітники Національної поліції України.

Останнім часом стосунки з ОСОБА_3 зовсім погіршились, на ґрунті чого почали виникати сімейні скандали. Мотивуючи тим, що будинок перебуває у її власності, ОСОБА_3 змусила ОСОБА_4 покинути приміщення. В подальшому ОСОБА_3 категорично відмовилась пустити ОСОБА_4 в помешкання (в тому числі до господарських будівель, гаража, де знаходиться майно позивача), у зв`язку з чим ОСОБА_4 викликав працівників правоохоронних органів, однак позитивного результату досягнуто не було.

Отже, ОСОБА_4 не має можливості потрапити до будинку, хоча є в ньому зареєстрований. Через відмову ОСОБА_3 добровільно допустити його до будинку, виникає необхідність у зобов`язанні ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням та не чинити таких перешкод в майбутньому.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Крім того наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, живають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при ж цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням - ч. ч. 1, 2 ст. 65 ЖК.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 сформулював правову позицію від 11.07.2012 р„ де зазначив, що під час вирішення спору право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні в встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами, які проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення і місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

ОСОБА_3 не заперечує, що вселення позивача до будинку відбулось з його згоди. Також ОСОБА_3 не заперечує, що вказаний будинок використовувався ОСОБА_9 як постійне місце проживання.

Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до Глави 29 цього Кодексу.

За правилами ст. 391 ЦК України, власник майна, (враховуючи положення ст. 396 ЦК України - користувач майна), має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

В контексті положень ч. ч. 2, 3 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, за позивачем, незалежно від того, чи залишається він членом сім`ї власника, право користування жилим приміщенням зберігається.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства,

Задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, відповідно до змісту ст. 16 ЦК України є тим матеріально-правовим заходом примусового характеру, за допомогою якого проводиться поновлення прав позивача у праві користування житловим приміщенням, в тому числі у праві яке існуватиме в майбутньому.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, ти, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Отже, як зазначалось вище, відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо

Згідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має за захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу.

Підсумовуючи вищевикладене, дії ОСОБА_3 є такими, що суперечать нормам законодавства України та спрямовані на грубе порушення законних прав та інтересів ОСОБА_4 ..

Враховуючи викладене просить суд зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача до даного будинку.

В судовому засіданні представник позивача по первинному позов підтримала його в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечує.

В судовому засіданні представник відповідача первинного позову проти цього заперечують. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог первинного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 , на праві приватної власності, яке виникло на підставі договору дарування житлового будинку р.н. 1954 від 14.04.2004р, належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно будинкової книги, за вказаною на час розгляду справи адресою зареєстровані громадяни: домовласник - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 29.05.2012 року. ОСОБА_4 , її син, ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 03.07.2010 року

Актом від 07.12.2018 № 2378, складеного депутатом Боярської міської ради, підтверджено, що ОСОБА_4 з 2013 року не проживає в житловому приміщенні в будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Показами свідка ОСОБА_6 також підтверджено, що ОСОБА_4 з 2013 року не проживає в житловому приміщенні в будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Свідком також підтверджено, що ОСОБА_3 сама утримує будинок. ОСОБА_4 не підтримує родинних стосунків з матір`ю похилого віку, не цікавиться її життям та станом будинку.

В зустрічному позові ОСОБА_4 посилається на своє вселення до за згодою матері як власника ОСОБА_3 , яка є власником будинку, та про наявність у нього прав, як особи яка постійно проживає у будинку матері.

Однак з його пояснень не вбачається, що він має статус постійного користувача будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 як члена сім`ї ОСОБА_3 .

Статус постійного користувача житлового приміщення передбачає єдність його прав на проживання. Постійний користувач має не тільки право користування житловим приміщенням, а і обов`язки про його утриманні в належному стані.

В ст. 67 Житлового кодексу Української РСР, передбачено здійснення плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) за затвердженими в установленому порядку тарифами.

При цьому відповідно до ст. 68 Житлового кодексу Української РСР плата за комунальні послуги повинна вноситись своєчасно.

Ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 157 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

В зустрічному позові ОСОБА_4 не вказав на здійснення ним цих обов`язків.

Тобто по суті ОСОБА_4 визнав відсутність у нього статусу постійного користувача житлового приміщення.

Крім того ОСОБА_4 визнав факт припинення постійного користування приміщеннями в будинку, шляхом його виселення із житлового приміщення в будинок по АДРЕСА_2 , який ним збудовано, проте не введений в експлуатацію, а також останній користується електропостачанням від будинку матері.

ОСОБА_4 вказує на те, що ОСОБА_3 чинить на членів його сім`ї психологічний тиск. Тобто цим він погодився з твердженням ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 фактично проживає зі своєю сім`єю у будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, ОСОБА_4 визнав про те, що він є членом іншої сім`ї.

За вказаних обставин суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 щодо наявності у ОСОБА_4 статусу постійного користувача будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 як члена сім`ї ОСОБА_3 .

Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 16, 316 319, 321, 379, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст.ст. 67, 68, 157 Житлового кодексу Української РСР, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 206, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке заходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704, 80 грн (сімсот чотири гривні) 80 коп.

В решті позову відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Суддя: Дубас Т.В.