ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/376/19
Провадження № 22-ц/4820/1586/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

його представника ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Карназей А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 червня 2019 року,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

ОСОБА_1 зазначила, що вона є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та постійно проживає разом із дочкою, а рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 лютого 2017 року ОСОБА_3 визнано батьком дитини. 10 липня 2018 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Держави Ізраїль ОСОБА_6 та отримала право на проживання у цій державі, внаслідок чого виникла необхідність у поїздках малолітньої ОСОБА_5 за кордон, однак, відповідач заперечує проти вивезення дитини за межі України.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд надати дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_5 за межі України терміном до одного року, але не довше ніж до 9 березня 2020 року, в країну слідування - Державу Ізраїль, у супроводі матері, ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька, ОСОБА_3 , та надати дозвіл на виготовлення паспорту для виїзду дитини за кордон і відповідних проїзних документів для перетину кордону та супроводу дитини без згоди батька.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 червня 2019 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл без згоди та супроводу батька, ОСОБА_3 , оформити документи, а саме закордонний паспорт для тимчасового виїзду громадянки України малолітньої ОСОБА_5 в супроводі матері, ОСОБА_1 , за межі України, у м. Бат-Ям в Державі Ізраїль, на період до 31 серпня 2019 року, з обов`язковим поверненням в Україну.

Надано дозвіл на виїзд за межі території України малолітньої ОСОБА_5 в супроводі матері, ОСОБА_1 , за межі України, у м. Бат-Ям в Державі Ізраїль, на період до 31 серпня 2019 року, з обов`язковим поверненням в Україну, без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 215 грн 63 коп. судових витрат. В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_5 в іншу країну на тривалий час порушить право ОСОБА_3 на участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, спричинить втрату контакту дитини з батьком, рідними та знайомими, а позивач не довела, що проживання та навчання малолітньої ОСОБА_5 за кордоном у період до 9 березня 2020 року відповідає інтересам дитини. Разом із тим, суд дійшов висновку про доцільність надання дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_5 за кордон без згоди батька для оздоровлення на період до 31 серпня 2019 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що малолітня ОСОБА_5 постійно проживає разом із позивачем і має найбільш емоційну прив`язаність до неї як до матері, а тимчасовий виїзд дочки за кордон обумовлений необхідністю забезпечити їй повний і гармонійний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя, тобто відповідає найкращим інтересам дитини. Натомість, суд першої інстанції фактично поставив пріоритет прав батька на участь у вихованні дитини перед інтересами самої дитини та необґрунтовано відступив від правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі №712/10623/17.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач має намір вивезти малолітню ОСОБА_5 за межі України на постійне місце проживання, внаслідок чого буде порушено інтереси дитини та права відповідача.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нетішинської міської ради не подали відзив на вказані апеляційні скарги.

Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, а апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено ним неправильно. Крім того, суд не врахував норми Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини) та ст. 155 СК України, і не дотримався положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

У зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживає разом із матір`ю у кв. АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 проживає окремо від дитини у кв. 624 того ж будинку.

10 липня 2018 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином Держави Ізраїль ОСОБА_6 та отримала право на проживання у цій державі.

ОСОБА_3 відмовляється надати згоду на виїзд малолітньої ОСОБА_5 за межі України в супроводі матері.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 141; ч. 2 ст. 150; ч. 1 ст. 153; ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини).

Як передбачено п. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція).

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. v. Ukraine» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

При цьому ЄСПЛ зазначав, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (Neulingerand Shuruk v. Switzerland, заява № 41615/07, п. 135, ECHR 2010).

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, заява №31111/04, п. 54, ECHR, 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, п. 100, ECHR, 16 липня 2015 року).

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 4 липня 2018 року (справа №712/10623/17, провадження №14-244цс18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33).

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України від 21 січня 2001 року №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_5 проживає з матір`ю, ОСОБА_1 , яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

В суді свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтвердили, що малолітня ОСОБА_5 має найбільш емоційну прив`язаність до своєї матері, ОСОБА_1

Надані ОСОБА_1 письмові докази (а.с. 14-16, 25-31) вказують на те, що позивач забезпечена житлом у Державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_2 , - і одержала дозвіл на роботу. Також ОСОБА_1 забезпечила процес інтеграції дитини в ізраїльське суспільство з точки зору освітніх, культурних, соціальних та емоційних аспектів.

ОСОБА_3 проживає окремо від дитини. Його заперечення щодо виїзду малолітньої ОСОБА_5 за межі України, в переважній більшості, зводяться до того, що в такому разі будуть порушені права батька на участь у вихованні та спілкуванні з дочкою.

Будучи вислуханою судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 12 Конвенції та ст. 171 СК України, малолітня ОСОБА_5 зазначила, що вона бажає поїхати разом із матір`ю, ОСОБА_1 , до Держави Ізраїль, проживати та навчатися у цій країні.

Виконавчий комітет Нетішинської міської ради як орган опіки та піклування подав суду письмовий висновок від 8 травня 2019 року (а.с. 74), згідно якого надання дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_5 разом із матір`ю, ОСОБА_1 , за кордон, а саме до Держави Ізраїль, без згоди її батька, ОСОБА_3 , доцільний на період літніх канікул терміном до 31 серпня 2019 року.

Врахувавши ці обставини, а також узявши до уваги положення статей 141, 150, 153, 155 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_5 разом з матір`ю до Держави Ізраїль без згоди батька.

Разом із тим, визначаючи період, на який видається такий дозвіл, а саме - до 31 серпня 2019 року, суд першої інстанції не врахував, що заявлений позивачем термін виїзду дочки за кордон (до 9 березня 2020 року) відповідає найкращим інтересам дитини.

При цьому, посилаючись на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року (справа №6-15цс17), щодо пріоритетності дотримання принципу рівності прав батьків, суд першої інстанції не врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа №712/10623/17, провадження №14-244цс18) відступила від цього висновку з огляду на те, що рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а при вирішенні таких спорів перш за все мають бути враховані найвищі інтереси дитини.

Апеляційний суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування від 8 травня 2019 року (а.с. 74) щодо періоду, на який має бути наданий дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_5 за кордон, оскільки цей висновок у неповній мірі враховує інтереси дитини.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_3 на відсутність підстав для виїзду малолітньої ОСОБА_5 за кордон без згоди батька не ґрунтується на фактичних обставинах справи та нормах чинного законодавства.

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, тому з відповідача на її користь підлягають стягненню понесені витрати зі сплати судового збору: 768 грн 40 коп. за подання позову та 1 152 грн 60 коп. за подання апеляційної скарги, а всього -1 921 грн. Понесені ОСОБА_3 судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про понесення позивачем витрат у зв`язку з викликом свідка ОСОБА_8 до суду та виплату останній компенсації за відрив від звичайних занять, а товарні чеки (а.с. 91, 98) не вказують на те, за які послуги та ким була внесена плата, у зв`язку з чим ці витрати не можуть бути покладені на ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 червня 2019 року змінити.

Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за межі України - до Держави Ізраїль, в супроводі матері, ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), на період до 9 березня 2020 року, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ).

Надати дозвіл ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на оформлення проїзних документів для виїзду ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за межі України - до Держави Ізраїль на період до 9 березня 2020 року, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ).

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 1 921 гривню судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 серпня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Стасюк Р.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48