Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 522/3738/13-ц

провадження № 61-32385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: Одеська міська рада, департамент комунальної власності Одеської міської ради від імені яких в інтересах держави позов подала прокуратура Приморського району міста Одеси;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,

у справі за позовом прокуратури Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, про витребування майна, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

15 січня 2013 року заступник прокурора Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи - управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, про витребування майна, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю Одеської міської ради.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 березня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших було визнано право власності на спірне приміщення підвалу за ОСОБА_2 .

Вказана справа розглядалася судами неодноразово та останнім судовим рішенням, а саме ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2012 року позов ОСОБА_2 до Одеської міської ради, представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, управління освіти та науки Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших було залишено без розгляду.

Водночас, 14 травня 2007 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення, загальною площею 272,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 , який, в свою чергу, уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_12 , яка продала спірне приміщення ОСОБА_13

31 серпня 2010 року ОСОБА_2 прийняла у спадщину від ОСОБА_13 вищезазначене нежитлове підвальне приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та 28 січня 2012 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Вказував, що первісний набувач ОСОБА_2 неправомірно набула право власності на спірний об`єкт на підставі рішення суду, яке на даний час скасоване.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30 вересня 2014 року позовні вимоги прокуратури Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради були задоволені. А саме, було вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 14 травня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою В. О., реєстраційний номер 1523; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 2/100 нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 98/100 нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за Одеською міською радою право власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 272,6 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 30 вересня 2014 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року позов прокуратури Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради було залишено без задоволення.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що прокурор не має право на звернення до суду в інтересах Одеської міської ради, а крім того, ним було пропущено строк на звернення до суду, оскільки Одеській міській раді було достеменно відомо про порушення її прав.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року скасовано, а позовні вимоги прокуратури Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково. Поновлено прокуратурі Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради строк позовної давності для звернення до суду з позовом; визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою В. О. 14 травня 2007 року, реєстраційний № 1529; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 2/100 частини нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 98/100 частин нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позову заступника прокурора Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 272,6 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року скасовано.

Позов прокуратури Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Барбою В. О., 14 травня 2007 року, реєстраційний № 1529. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 2/100 частини нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 98/100 частин нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради. В частині позовних вимог про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 272,6 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що право власності за фізичною особою набувалось на підставі рішення суду, яке було скасовано, тому вказане право не виникло у наступних набувачів, оскільки їх продавець таким правом не володів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 522/3738/13-ц і витребувано її з Приморського районного суду міста Одеси та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

07 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор не може брати участь у розгляді справи, а прокуратура, як юридична особа, участі у справі не брала. Зазначає, шо суд апеляційної інстанції неправильно встановив початок перебігу строку позовної давності. Вказує, що Одеська міська рада ніколи не була власником допоміжного нежитлового приміщення підвалу.

Заперечення на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 14 лютого 2007 року на спірне нежиле приміщення КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» був виданий технічний паспорт як на нежиле приміщення підвалу, загальною площею 272,6 кв. м, користувачем якого є Одеська міська рада (т. 2 а. с. 70-74).

18 грудня 2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, видано свідоцтво про право власності на нежиле підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить територіальній громаді м. Одеси, в особі міської ради, на праві комунальної власності. Об`єкт у цілому складається з приміщень, загальною площею 163 кв. м, основною площею 44,9 кв. м, відображених у технічному паспорті від 20 серпня 2008 року. Вказане приміщення було зареєстровано 29 грудня 2008 року у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (т. 2 а. с. 54-61, 62-69 ).

13 серпня 2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, видано свідоцтво про право власності на об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить територіальній громаді м. Одеси, в особі міської ради, на праві комунальної власності. Об`єкт у цілому складається з приміщень, загальною площею 89,1 кв. м, основною площею 52,4 кв. м, відображених у технічному паспорті від 20 серпня 2008 року. Вказане приміщення було зареєстроване 22 вересня 2009 року у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (т. 2 а. с. 54-61).

В 2007 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на підвальне приміщення площею 272,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що співвласники вказаного підвального приміщення поступилися своєю часткою у праві спільної сумісної власності в цьому майні, що підтверджувалось довідкою, виданою директором житлового управління малого підприємства фірми «Ренесанс-92 ЛТД» .

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 березня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших про визнання право власності, за ОСОБА_2 було визнано право власності на спірне приміщення підвалу.

14 травня 2007 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою В. О.) на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

08 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Надоховською Т. О.).

18 серпня 2007 року ОСОБА_12 продала спірне приміщення ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою В. О.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2008 року задоволена апеляційна скарга Одеської міської ради, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 березня 2007 року скасовано та справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 січня 2009 року позов ОСОБА_2 до Одеської міської ради, представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, управління освіти та науки Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших про визнання права власності задоволено. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 червня 2009 року.

31 серпня 2010 року ОСОБА_2 прийняла у спадщину від ОСОБА_13 вищезазначене нежитлове підвальне приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а.с.18-19).

Ухвалою Верховного Суду України від 02 лютого 2011 року за касаційною скаргою, в тому числі Одеської міської ради, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 січня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 червня 2009 року було скасовано, справу передано на новий розгляд.

28 січня 2012 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2012 року позов ОСОБА_2 до Одеської міської ради, представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, управління освіти та науки Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших було залишено без розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з відповідним позовом) суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно із пунктом 2 статті 121 Конституції України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з відповідним позовом) на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Законом, який регулює представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді є Закон України «Про прокуратуру» (стаття 36-1) та ЦПК України (стаття 45, в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом), відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина або держави й може здійснювати представництво на будь-якій стадії процесу. Відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК України (у вказаній редакції) з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня1999 року за № 3-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Окрім цього, Конституційний суд України в цьому ж рішенні вказав, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, прокурор має право на звернення в цій справі до суду в інтересах Одеської міської ради.

Доказами відповідно до статті 57 ЦПК України (у вказаній редакції) є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (стаття 58 ЦПК України 2004 року) та допустимими (стаття 59 ЦПК України 2004 року).

Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК України (у вказаній редакції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно статті 392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 цього Кодексу).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий висновок висловлено у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18).

Таким чином, оскільки право власності ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 травня 2007 року по справі № 2-4396/07, яке в подальшому було скасовано, а сам позов було залишено без розгляду ухвалою Приморського районного суду від 24 лютого 2012 року, то право власності на спірний об`єкт нерухомості за первинним титулом знаходиться у Одеської міської ради, а тому додатково визнавати право власності на нього потреби немає. Разом з тим власник, який не володіє спірним майном відновив право на його витребування із чужого незаконного володіння після завершення судового процесу, в межах якого фактично оспорювалось його право.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову) прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, зокрема, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц зробила висновок, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

У випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом).

Останнє переоформлення спірного майна відбулось 28 січня 2012 року на ОСОБА_3 , який за договором купівлі-продажу набув 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно віндикаційна вимога до нього могла бути пред`явлена протягом 3 років з моменту формального оформлення на нього права на частку на спірний об`єкт. Щодо іншої частини, то до моменту оформлення відчуження частки, оскільки ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2012 року про залишення позову без розгляду не оскаржувалася, перебіг позовної давності на звернення до суду з позовом щодо захисту прав Одеської міської ради шляхом віндикації розпочався 01 березня 2012 року, тобто з моменту набрання законної сили ухвалою про залишення позову без розгляду.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про додержання строків позовної давності.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська