Ухвала

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 161/2238/18-ц

провадження № 61-12673св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року у складі судді Пушкарчук В. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № МЗ-75, відповідно до якого остання отримала у кредит 20 000 доларів США зі сплатою 18 % річних, строком до 21 серпня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладене договір поруки від 21 серпня 2008 року № МЗ-75.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року у справі № 2-6086/11 солідарно стягнуто з нього, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № МЗ-75 у розмірі 30 583,73 доларів США.

Також посилався на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2010 року у справі № 2-389/10 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № МЗ-75 та договором поруки від 21 серпня 2008 року № МЗ-75. Відповідно до вказаного судового рішення заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № МЗ-75 станом на 08 травня 2009 року становить 19 930,44 доларів США.

Крім того, вказував, що 27 листопада 2018 року дізнався про наявність договору про внесення змін до кредитного договору від 17 січня 2014 року № 1 та від 20 січня 2014 року № 2, які укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 . Договором про внесення змін до кредитного договору від 20 січня 2014 року № 2 змінено дату остаточного погашення заборгованості кредитом з 20 серпня 2009 року до 19 січня 2021 року.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 вважав, що таке різке збільшення розміру заборгованості за кредитним договором пов`язане із збільшенням розміру відсоткової ставки, пені та періоду їх нарахування, що призвело до збільшення його обсягу відповідальності як поручителя, а тому на підставі частини першої статті 559 ЦК України просив визнати припиненим договір поруки від 21 серпня 2008 року № МЗ-75.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що наявні судові рішення, які набрали законної сили, якими задоволено вимоги кредитора до позичальника та поручителя, тому підстав для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України немає, так як в іншому спорі не можуть оскаржуватися вже встановлені судом факти.

Ухвалюючи вказані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій посилались на правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що підставою звернення до суду із вказаним позовом було різке збільшення заборгованості, яке пов'язане зі збільшенням відсоткової ставки по основному кредитному договору, а також відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами, установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

27 листопада 2018 року йому стало відомо про наявність договору про внесення змін до кредитного договору від 21 серпня 2008 року № МЗ-75 від 20 січня 2014 року № 2, яким змінено строк повернення кредитних коштів. Про вказаний договір він дізнався, коли отримав відзив на подану ним до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скаргу про визнання дій протиправними і неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

20 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено вищевказаний договір про внесення змін до кредитного договору, внаслідок підписання якого збільшено розмір кредиту та встановлено додаткові підвищені штрафні санкції.

Вказує, що додатковою угодою від 20 січня 2014 року № 2 встановлено нарахування неустойки за кожен день внаслідок порушення зобов`язань, передбачених пунктами 6.1, 6.2, 6.3 кредитного договору, яке здійснюється протягом п`ятнадцяти років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне було бути виконане позичальником. Також збільшено позовну давність за кредитним договором до 15 років. Вказаною угодою обумовлено укладення договору поруки від 20 січня 2014 року № МЗ-75DP, який він не укладав. Встановлено дату остаточного погашення заборгованості за кредитним договором 19 січня 2021 року, замість 20 серпня 2009 року.

Зазначає, що він не надавав згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності, жодних змін до укладеного з ним договору поруки не вносилось і ніяких додаткових угод він не підписував.

Таким чином, кредитор без згоди поручителя змінив умови основного зобов'язання, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, що є підставою для припинення поруки.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу, у якому зазначено, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № М3-75, згідно з яким останній було надано кредит у розмірі 20 000 доларів США під 18 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 20 серпня 2009 року.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору, договір набирає чинності з моменту підписання даного договору обома сторонами і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки від 20 серпня 2008 року № М3-75.

Пунктом 11 вказаного договору поруки передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2010 року у справі № 2-5645/09 (2-389/10) задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № М3-75 у розмірі 153 863 грн звернуто стягнення на предмет застави, що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вказане судове рішення набрало законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-6086/2011 (2-14148/2010) від 07 лютого 2011 року задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у тому числі за кредитним договором від 21 серпня 2008 року М3-75 у розмірі 241 717 грн 30 коп. Вказане судове рішення набрало законної сили.

20 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 21 серпня 2008 року № МЗ-75, яким змінено строк повернення кредитних коштів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ця справа містить виключну правову проблему й передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики.

Установлено, що спір виник з приводу припинення поруки за умови наявності такого, що набрало законної сили судового рішення щодо стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя.

Зокрема, предметом спору є положення частини першої статті 559 ЦК України, яка передбачає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду із позовом у лютому 2018 року було різке збільшення заборгованості пов'язане зі збільшенням відсоткової ставки по основному кредитному договору, а також відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховується проценти за користування кредитними коштами, установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Укладення додаткової угоди у січні 2014 року, яка збільшує обсяг його відповідальності, без його згоди, на його думку, є підставою для визнання поруки припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Судами встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2010 року у справі № 2-5645/09 (2-389/10) задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № М3-75 у розмірі 153 863 грн звернуто стягнення на предмет застави, що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вказане судове рішення набрало законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-6086/2011 (2-14148/2010) від 07 лютого 2011 року задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у тому числі за кредитним договором від 21 серпня 2008 року М3-75 у розмірі 241 717 грн 30 коп. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки наявні судові рішення, які набрали законної сили, якими задоволено вимоги кредитора до позичальника та поручителя, підстав для застосування положень статті 559 ЦК України немає.

Ухвалюючи вказані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій посилались на правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Крім того, апеляційним судом зазначено, що вимоги позивача про припинення поруки у зв'язку з укладенням договору від 20 січня 2014 року № 2 про внесення змін до кредитного договору внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя є передчасними, оскільки вимоги до боржника та поручителя про стягнення заборгованості, визначеної договором від 20 січня 2014 року № 2 про внесення змін до кредитного договору не пред'являлись.

Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору.

У постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 757/306/17-ц (провадження 61-32050св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/5111/16-ц (провадження 61-29904св18), із врахування правового висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), колегія суддів дійшла висновку, що наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо припинення поруки, якщо у судових рішеннях про стягнення заборгованості питання щодо припинення поруки не вирішувалося.

Аналогічні висновки викладені у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 372/3/16-ц (провадження № 61-9064св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 640/3422/16-ц (провадження № 61-21548св18) та від 18 вересня 2019 року у справі № 757/250/17-ц (провадження № 61-28066св18).

Проте, у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 757/51887/16-ц (провадження № 61-7651св18) колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання поруки припиненою у зв`язку з наявністю судового рішення про стягнення заборгованості, зокрема і з поручителя, саме по собі свідчить про закінчення строку дії поруки, тому на правовідносини, які виникають після ухвалення такого рішення порука, не поширюється.

Такого ж висновку дійшла колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 922/5729/15-ц, яка вказала, що у випадку наявності рішення суду, яке набрало законної сили та яким задоволено вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень статті 559 ЦК України немає.

Ухвалюючи вказане судове рішення колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду посилалася на правовий висновок, який викладено у постанові Об'єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 23 листопада 2018 у праві № 922/5787/15 та постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 372/633/14-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 490/7570/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 761/2817/16-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 756/11318/15-ц, від 05 березня 2018 року у справі № 331/6384/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 646/9491/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 317/503/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 357/6457/15-ц, від 24 травня 2018 року у справі № 752/539/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 761/39525/16-ц, а також постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року у справі № 6-74цс14 та від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16. При тому, що Велика Палата Верховного Суду від висновку, викладеному в останньому судовому рішенні Верховного Суду України, відступила.

Зазначене, зокрема, свідчить про виключну правову проблему, оскільки з вище перелічених судових рішень Верховного Суду вбачається різне розуміння правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та, як наслідок, неоднакове застосування як вказаного правого висновку, так і статті 559 ЦК України під час розгляду однотипних справ.

Крім того, вирішення виключної правової проблеми у цій справі необхідно й тому, що у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду йшлося про кредитний договір, строк дії якого закінчився, а в цій справі кредитні правовідносини тривають.

При оцінці ефективності механізму забезпечення єдності судової практики Європейський суд з прав людини звертає увагу на ряд обставин: можливість заінтересованої особи самостійно, а не за допомогою сторонніх осіб, скористатися таким механізмом, в тому числі оскаржити конфліктуюче рішення до вищестоящого суду, наявність вищестоящого суду, який має як повноваження щодо забезпечення єдності судової практики (Tudor Tudor v. Romania, no. 21911/03, § 29, 24 March 2009), так і відповідні засоби для цього (Rakic and Others v. Serbia, § 43, 5 October 2010), існування інших дієвих процедур. Як приклад, позитивно були оцінені процедура направлення запиту нижчестоящого суду до вищестоящого з метою роз`яснення неоднозначної норми (Remuszko v. Poland, 1562/10, § 95, 16 July 2013), винесення вищестоящим судом обов`язкової для нижчестоящих судів постанови зі спірних питань судової практики (Albu and Others v. Romania, nos. 34796/09, § 41-43, 10 May 2012).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з метою виправлення судових помилок та недоліків судочинства, формування єдиної судової практики застосування законодавства та однакового застосування законів усіма судами, є підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦК України.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 червня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович