Справа № 132/316/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1323/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 рокуСправа № 132/316/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

за участі секретаря судового засідання Куленко О. В., скаржника, відповідача ОСОБА_1 , його представника адвоката Нестерук М. І., позивачок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , її представника, адвоката Лавренчука А. С., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного по-зовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі су-дових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування

нерухомого майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калинівсь-кого районного суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Калинівка Вінницької області за головування судді Пав-ленка І. В., повний текст якого складений 19 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

02 лютого 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися у Калинівсь-кий районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про ви-знання недійсним договору дарування житлового будинку, посилаючись на нас-тупні обставини. Позивачки є матір`ю та донькою. На момент звернення до су-ду з даним позовом ОСОБА_4 виповнилося 86 років. Починаючи з 2012-2013 років вона проявляє ознаки неадекватності у діях, не орієнтується у про-сторі, часі, днях тижня, порах року, через що лікувалась з діагнозом «хронічна недостатність мозкового кровообігу з цефалічним вестибулостатичним синдро-мом, помірними когнітивними розладами». Протягом 2014 року хвороба загос-трилася, викликалися сімейний лікар, дільнична медсестра, зроблені відповідні записи в амбулаторну картку, когнітивні порушення стали частими. У 2014 році відповідач став приїжджати до матері в с. Пиків Калинівського району Він-ницької області, де вона мешкала до переїзду на проживання до доньки, зареєс-трувався у її будинку. У цьому ж році він уклав з матір`ю договір дарування йо-му її житлового будинку АДРЕСА_1 . Мати не пам`ятає про укладення цього договору. З вересня 2015 року ОСОБА_4 проживала у доньки ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 . Оскільки ОСОБА_5 на час укладення договору відчуження свого єдиного житла мала не-задовільний стан здоров`я, не в змозі була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на підставі статей 203, 215, 225 ЦК України ОСОБА_3 про-сила суд визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування від 31 жовтня 2014 року житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ( т. 1, а. с. 2-6 ).

11 грудня 2018 року ОСОБА_3 , її представник адвокат Лавренчук А. С. подали суду заяву про збільшення позовних вимог, де зазначили, що 26 листо-пада 2018 року завдяки інформації з Державного реєстру речових прав на неру-хоме майно стало відомо про укладення 31 жовтня 2014 року в нотаріальному порядку між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ще двох договорів дару-вання: № 1013 земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:006:0145, з цільовим призначенням для будівництва і обслугову-вання житлового будинку, господарських будівель і споруд, та № 1017 земель-ної ділянки площею 0,3281 га, кадастровий номер :01:006:0146, з ці-льовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Обид-ві земельні ділянки розташовані в АДРЕСА_1 ( сади-ба ОСОБА_4 ). На час подання заяви про збільшення позовних вимог уже є експертний висновок, згідно якого на дату укладення договорів дарування ОСОБА_7 страждала на психічне захворювання у вигляді судинної деменції, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Заявники просили суд визнати недійсними договори дарування від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_4 синові ОСОБА_1 житлового будинку та двох земельних ділянок по АДРЕСА_1 ( т. 2, а. с. 7-10 ).

У звязку з поданням суду 25 березня 2019 року ОСОБА_1 заяви з клопотанням про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 щодо визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок з підстав пропуску строків позовної давності, 03 квітня 2019 року позивачка та її адвокат подали суду зая-ву про обгрунтування ( поновлення ) строків позовної давності, просили визна-ти поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити його, заяву про збільшення розміру позовних вимог від 30 листопада 2018 року прий-няти до розгляду, позовні вимоги задоволити у повному обсязі ( т. 2, а. с. 57-60, 63-67 ).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року позов задоволений. Визнані недійсними: договір дарування житлово-го будинку АДРЕСА_1 від 31 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нота-ріального округу Панкеєвою О. В., номер договору у нотаріуса 1009; договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га з цільовим призначенням для будів-ництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна земельна ділянка ), кадастровий номер :01:006:0145, укладений 31 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою О. В., номер договору у нотаріуса 1013; договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,3281 га з цільовим призначенням для ведення осо-бистого селянського господарства, кадастровий номер :01:006:0146, укладений 31 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального ок-ругу Панкеєвою О. В., номер договору у нотаріуса 1017. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 960,80 гривень судових витрат зі сплати судо-вого збору ( т. 2, а. с. 93-104 ).

Не погоджуючись з ухваленим 11 квітня 2019 року рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову повністю у задоволенні позовних вимог до нього ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Скаржник вважає рішення суду першої інстанції ухваленим з порушенням норм матеріального права, а саме статей 256, 257, 261, 267 ЦК України ( т. 2, а. с. 111-115 ).

04 червня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив позивач-ки ОСОБА_3 , її адвоката Лавренчука А. С. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( т. 2, а. с. 123-128 ), де зазначається про безпідставність, необгрунтова-ність вимог апеляційної скарги. Натомість оскаржуване судове рішення, на думку сторони у справі, ухвалене без порушень норм матеріального, процесу-ального права. Виклавши у відзиві фактичні обставини справи, які наводилися у зверненнях до суду, ОСОБА_3 та її адвокат підкреслюють, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2016 року у ци-вільній справі № 127/26932/15-ц ОСОБА_4 визнана недієздатною. Це су-дове рішення набрало законної сили. Згідно висновку № 87 амбулаторної судо-во-психіатричної експертизи від 31 березня 2016 року ОСОБА_4 страждає на стійке хронічне душевне захворювання у виді важкої судинної деменції з психічними розладами, внаслідок чого була позбавлена здатності усвідомлюва-ти значення своїх дій та керувати ними. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 призначено опікуном ОСОБА_4 .

У даній цивільній справі проведена судово-психіатрична експертиза, згідно висновку якої від 07 червня 2018 року № 2-п, складеного фахівцями Комуналь-ного закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка», ОСОБА_4 на момент підписання договору дарування житло-вого будинку від 31 жовтня 2014 року страждала на хронічне душевне захворю-вання у вигляді судинної деменції. На момент підписання договору дарування житлового будинку від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_4 не могла усвідом-лювати значення своїх дій та керувати ними ( т. 1, а. с. 236-242 ).

За позицією позивачки ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_9 твердження відповідача про дієздатність ОСОБА_4 на час укладення з ним правочинів відчуження ( дарування ) нерухомого майна не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі статтею 44 Закону України «Про нотаріат» обсяг ци-вільної дієздатності ОСОБА_4 було встановлено нотаріусом за її паспор-том. За відсутності медичної освіти нотаріус не в змозі оцінити психічний чи психологічний стан особи.

Стосовно процесуального строку звернення в суд із заявою про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 зауважує, що у неї не було реальної можливості володіти усією інформацією щодо укладених оспорюваних у даний час догово-рів, оскільки вона не була їх стороною, а відповідач замовчував відчуження ма-тірю земельних ділянок на його користь. Наприкінці 2015 року позивачці стало відомо про дарування ОСОБА_1 будинку, в кінці 2018 року вона дові-далася про наявність договорів відчуження ще й двох земельних ділянок завдя-ки тому, що відповідач став їх обробляти. У листопаді 2018 року шляхом пошу-ку інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх об-тяжень представнику позивачки стало відомо про наявність нотаріально посвід-чених 31 жовтня 2014 року договорів дарування земельних ділянок. Позивачка та її представник просять залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апе-ляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення ( т. 2, а. с. 123-128 ).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 27 травня 2019 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла у м. Вінниці ( т. 2, а. с. 144 ).

Ухвалою апеляційного суду від 19 червня 2019 року задоволене клопотання адвоката ОСОБА_3 . - Лавренчука А. С. про зупинення провадження у справі до залучення до участі в ній спадкоємців померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 , ухвалою від 29 листопада 2019 року провадження у справі поновле-не, витребувано з Калинівської державної нотаріальної контори належно завіре-ну копію спадкової справи № 356/2019 щодо майна померлої ОСОБА_4 ( т. 2, а. с. 144, 146-147, 155 ).

Ухвалою апеляційного суду від 11 грудня 2019 року з урахуванням спад-кової справи № 356/2019 на майно померлої ОСОБА_4 , що в копії надій-шла суду 19 грудня 2019 року ( т. 2, а. с. 169-193 ), до участі цій цивільній спра-ві залучені в якості позивачів її правонаступники, спадкоємці першої черги діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ухвалою суду від 18 грудня 2019 року задоволена заява ОСОБА_1 , прийнята його відмова від позову про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, закрито прова-дження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу сторін у справі, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга за-доволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимо-гам.

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами у справі виникли та мають місце правовідносини щодо недійсності правочинів ( договорів даруван-ня ), вчинених дієздатною фізичною особою, яка в момент їх вчинення не усві-домлювала значення своїх дій та ( або ) не могла керувати ними. Йдеться про три нотаріально посвідчених договори дарування житлового будинку та двох присадибних земельних ділянок по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_4 та відповідачем у справі ОСОБА_1 . У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником спірного майна значиться ОСОБА_1 .

Керуючись нормами статей 202 - 204, 215, 225, 261, 627, 628, 638, 717 ЦК України, розясненнями пунктів 2, 8, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду ци-вільних справ про визнання правочинів недійсними», беручи до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-131, та висновок судово-психіатричної експертизи від 07 червня 2018 року № 2-п, згідно якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 -ня, на момент підписання 31 жовтня 2014 року договору дарування власного житлового будинку страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді су-динної деменції і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції дійшов висновку про обєктивне підтвердження доводів позову, який підлягає задоволенню.

Також суд першої інстанції, враховуючи сталу практику Європейського су-ду з прав людини з тлумачення і застосування Конвенції про захист прав люди-ни і основоположних свобод ( справи «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «Юкос» проти Росії» ), вказав, що ОСОБА_3 про оспорювані договори дарування земельних ділянок дізналася лише 26 листопада 2018 року шляхом пошуку інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, після фактичного господарювання та сезонних робіт на земельних ділянках ОСОБА_1 ОСОБА_4 в силу стану свого здо-ровя не розуміла всіх обставин відчуження свого єдиного майна, з 2012 року у неї проявлялися ознаки психічного розладу, а з жовтня 2014 року вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; судовим рішенням від 06 червня 2016 року її визнано недієздатною, у грудні цього ж року доньку ОСОБА_11 ОСОБА_12 призначено опікуном матері ОСОБА_4 . Маючи на увазі перебіг у часі фактичних обставин справи, суд не знайшов підстав для задоволення зая-ви відповідача з клопотанням про застосування у вирішенні позову щодо ви-знання недійсними договорів дарування земельних ділянок наслідків спливу по-зовної давності.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 11 квітня 2019 року, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджу-ється, оскільки вони є вірними, обєктивними, зробленими з урахуванням усіх фактичних обставин справи; суд не помилився у застосуванні до спірних право-відносин норм матеріального права, що їх регулюють, не порушив вимог проце-суального законодавства.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 стверджує, що на момент укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_4 розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Це підтвердджується са-мим фактом нотаріального посвідчення договорів, видання нею у подальшому довіреності на представництво своїх інтересів. Щодо вимоги про визнання не-дійсними договорів дарування земельних ділянок, то вони заявлені з пропуском строку позовної давності, оскільки про існування цих правочинів позивачка могла довідатися, починаючи з 31 жовтня 2014 року, але звернулася в суд лише у 2018 році.

Це всі обгрунтування скарги на судове рішення, з якими суд апеляційної інстанції погодитися не може, визнаючи їх такими, що не є достатніми, такими, що тягнуть скасування законного рішення суду першої інстанції.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведен-ня може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практи-кою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чи-ном зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/ 04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).

Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргу-ментів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні від 11 квітня 2019 року, не дають підстав визнати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріаль-ного та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спра-ви.

Стосовно твердження відповідача про розуміння ОСОБА_4 значення своїх дій, можливість керування ними, то таке твердження спростовується вис-новком судово-психіатричного експерта від 07 червня 2018 року № 2-п Кому-нального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка», згідно якого на момент підписання договору дарування житлового будинку від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_4 страждала на хронічне душев-не захворювання у вигляді судинної деменції та не могла усвідомлювати зна-чення своїх дій і керувати ними. Вчинення нотаріального посвідчення оспорю-ваних правочинів не заперечує висновків спеціалістів у галузі психіатрії.

Стосовно пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності для звернення в суд за захистом порушеного права, майнового інтересу через укладення 31 жовтня 2014 року договорів дарування ОСОБА_4 двох земельних діля-нок ОСОБА_1 , то слід насамперед підкреслити, що позивачка не була стороною спірних договорів, не була проінформована матірю чи братом ( від-повідачем у справі ) про їх укладення. Після відкриття судом провадження у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про ви-знання недійсним договору дарування житлового будинку, після надходження в суд на його вимогу належно завіреної копії оспорюваного правочину та реаль-ного обробітку відповідачем земельних ділянок, що свідчило про початок ко-ристування землею, завдяки Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень позивачці стало відомо про існування ще двох договорів відчуження матірю земельних ділянок, які вона оскаржила до суду шляхом збільшення заявлених раніше позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, обгрунтувавши в оскаржува-ному рішенні доведений факт дізнання ОСОБА_3 про наявність договорів дарування земельних ділянок лише 26 листопада 2018 року. Як наслідок вона звернулася в суд із заявою про збільшення позовних вимог у межах строку дав-ності, визначеного законом, у звязку з чим відмовляти у задоволенні позову на вимогу відповідача в цій частині у суду не було обгрунтованих підстав.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Нестерук М. І. наголосила, що звертаючись 02 лютого 2016 року в суд з позовом про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, ОСОБА_3 не була на-лежним позивачем, на той час її інтереси не були порушені.

З такою позицією представника скаржника погодитися не можна. Суд апе-ляційної інстанції, аналізуючи висловлену позицію, враховує наступне.

З 2015 року ОСОБА_4 проживала у доньки ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , з 23 вересня вказаного року мати була зареєстро-вана на медичне обслуговування за фактичним місцем проживання, перебувала на обліку у КЗ «ЦПМСД № 5» в м. Вінниці. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2016 року ОСОБА_4 визнана не-дієздатною, рішенням цього ж суду від 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 при-значена опікуном матері. Ці судові рішення набрали законної сили.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за висновком судово-психіат-ричного експерта від 07 червня 2018 року № 2-п КЗ «Вінницька обласна психо-неврологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» ОСОБА_4 на момент підпи-сання договору дарування житлового будинку від 31 жовтня 2014 року страж-дала на хронічне душевне захворювання у вигляді судинної деменції та не мог-ла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Відтак на момент звер-нення до суду 02 лютого 2016 року її стан здоровя не може бути визнаним по-ліпшеним, а донька на той час фактично виконувала функції опікуна, через що не можна не погодитися з тим, що майнові інтереси були порушені. Крім цього ОСОБА_3 залучена до участі у справі в якості правонаступника матері, тому рішення щодо неналежності її як позивача у цій справі на момент звернення в суд у 2016 році було б формальним підходом до обєктивного, справедливого вирішення цього спору.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріаль-ного і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить під-став для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до не-правильного вирішення справи. Оскаржуване судове рішення є законним та об-ґрунтованим, тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволен-ня.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляцій-ний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволен-ня.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складений 23 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

Л. О. Голота