Провадження № 4-с/220/1/19
У Х В А Л А

Іменем України

29.01.2019 смт Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Яненко Г.М,

за участю секретаря - Сербіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: головний Державний виконавець відділу примусового виконання рішень, УДВС ГТУЮ у м. Київ, на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Київ ОСОБА_2, про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу,

ВСТАНОВИВ:

13.12.2018 року, за правилами підсудності з Печерського районного суду м. Києва, до Великоновосілківського районного суду Донецької області надійшла вищезазначена скарга.

Скарга заявника мотивована невідповідністю оспорюваного акта приписам закону та фактичним обставинм справи.

Заявник у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за змістом скарги заявив про розгляд справи у його відсутність, на вимогах скарги наполягав.

Державний виконавець Бочковський Т.О. у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (в матеріалах справи наявне поштове повідомлення про отримання судового виклику, надісланого на адресу управління ДВС ГТУЮ у м. Київ), проте надав заяву про залучення до розгляду скарги ПАТ «НАСК «Оранта» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, оскільки рішення у справі може вплинути на їх права, свободи і інтереси.

Суд дослідивши заявлене виконавцем клопотання вважає, що залучення ПАТ «НАСК «Оранта» в якості третьої особи на стороні відповідача, в даному випадку є недоцільним та не передбачено чинним законодавством. Виконавець в даному випадку не є відповідачем а скарга не належить до справ позовного провадження.

Таким чином розгляд справи проводиться за відсутності сторін на підставі наявних документів, що відповідає приписам ч.2 ст. 450 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області по справі № 2-201-2005 від 27 травня 2005 року, зобовязано ОАО Національну страхову компанію «Оранта» прийняти оформлені на імя ОСОБА_1 документи, здійснити розрахунок та виплату страхового відшкодування ОСОБА_1, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок № 39317 філіалу № 3227 Великоновосілківського відділення Ощадбанку України в Донецькій області: МФО № 394482, ОКПО № 02789546, розрахунковий рахунок 29097014 (а.с. 9-10).

На виконання зазначеного рішення Великоновосілківським районним судом Донецької області було видано виконавчий лист, який, згідно скарги, був поданий заявником до відділу державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с. 12).

Відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції ОСОБА_3 від 21.01.2014 року, відкрите виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-201/2005 від 06.07.2005 року про зобов'язання HACK Оранта» добровільно до 25.09.2018 року виконати судове рішення від 27.05.2005 року, а саме: прийняти оформлені документи на імя ОСОБА_1, провести розрахунок і виплату страхового відшкодування. (а.с 18).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2від 17.09.2018 року вказаний виконавчий документ № 2-201/2005 від 06.07.2005 року повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Підставою для повернення виконавчого листа виконавцем у постанові зазначено не подання стягувачем до НАСК «Оранта» оформлених документів, необхідних для здійснення розрахунку та виплати страхового відшкодування.

Про скасування цієї постанови просить скаржник.

Доводами скаржника та поданими ним доказами, підтверджено обґрунтованості заявленої скарги.

Так, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 25.07.2002р. у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За змістом пілотного рішення Європейського суду з прав людини від 15 січня 2010 року справі "ОСОБА_4 проти України" право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі Іммобільяре Саффі проти Італії (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі Бурдов проти Росії, № 59498/00, ECHR 2002-III).

Проблема невиконання остаточних рішень розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Сокур проти України», а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» і у справі «Крищук проти України»).

Пунктом 9 частини 2статті 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України передбачено одну із основних засад судочинства - обов'язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід'ємною частиною правосуддя.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналізуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», можна дійти висновку, що стадія примусового виконання судового рішення є невід'ємною частиною відновлення прав особи із застосуванням судової процедури, відповідно до якої стягувач має сподіватись на фактичну реалізацію своїх прав згідно із юридично закріпленим змістом впродовж чітко регламентованого строку.

Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, зокрема ст. 18 передбачає, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 471/283/17-ц від 22 серпня 2018 року частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За п. 4 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» - виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

З наведеного вбачається, що повернення виконавчого документа можливе за умови попередження стягувача про необхідність усунення перешкод проведенню виконавчих дій чи сплату авансового внеску.

В силу ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач у даному випадку є звільненим від сплати авансового внеску.

Про необхідність усунення перешкод проведенню виконавчих дій, за твердженням стягувача, до винесення оспорюуваної постанови його не повідомляли.

Відомості про таке повідомлення в матеріалах виконавчого провадження в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, за адресою в мережі Інтернет https://trade.informjust.ua/. за відповідним ідентифікатором доступу, відсутні.

Доказів на підтвердження іншого, суб'єктом оскарження не представлено.

Згідно положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Таким чином, аналізуючи дії державного виконавця, який повернув виконавчий документ стягувачу без достатніх на те підстав та не довів суду можливість такого повернення, слід дійти висновку, що державний виконавець Бочковський Т.О. вчинив дії які порушили права стягувача.

Проаналізувавши фактичні обставини справи та доводи заявника, суд приходить до переконання про наявність підстав для визнання постанови державного виконавця щодо повернення стягувачу виконавчого документу без остаточного виконання від 17 вересня 2018 року ВП №41641018 неправомірною.

Керуючись статями 18, 259, 260, 261, 447, 451, 452 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управляння державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, від 17.09.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому листу від 28.06.2005 року у справі 2-201/2005.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Суддя Г.М. Яненко