Справа № 461/3581/15 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/418/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Яремко Е.Р.

з участю: адвоката ОСОБА_2, яка представляє інтереси позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_3-ОСОБА_5, представника позивача ОСОБА_4- ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7 та його представника- адвоката ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу №461/3581/15ц за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_9 до Відділу приватизації житла Галицького району, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, третіх осіб: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Любові Іванівни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніни Андріївни про визнання рішень та правочинів недійсними,-

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року позивачі звернулися до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що вони є власниками квартир АДРЕСА_1, який у цілому складається з двох поверхів та мезоніну. У мезоніні розміщена у тому числі квартира № 6, власниками якої на даний час є відповідачі: ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у рівних частинах, та вхід на горище, що наявний з коридору площею 5,1 кв. м, який повинен бути у загальному користуванні усіх співвласників зазначеного будинку. Разом з тим відповідачі, починаючи з грудня 2010 року не допускають їх до спірного коридору і, як наслідок, на горище, встановили двері і вважають цей коридор своєю власністю.

У січні 2011 року їм стало відомо, що спірний коридор включено у площу належної на даний час відповідачам квартири, ще під час її приватизації ОСОБА_23 у травні 1998 року. Така приватизація здійснювалася на підставі розпорядження міського голови м. Львова від 21 травня 1998 року № 294, яким затверджено розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 травня 1998 року№ 567 «Про передачу квартир у власність громадян», та розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 травня 1998 року № 567 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині передачі у власність ОСОБА_23 приміщення площею 5,1 кв. м, що знаходиться в мезоніні будинку АДРЕСА_1, позначеного в технічному паспорті від 12 травня 1998 року цифрою 1.

У подальшому квартира №6 разом із спірним коридором неодноразово відчужувалась, останній раз 28 вересня 2010 року, після чого її власниками стали ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у рівних частинах. Спірний коридор і надалі є складовою зазначеної квартири.

Зазначали, що приватизація квартири №6 здійснена ОСОБА_23 на підставі поданої нею заяви незаконно, а компетентні органи не вправі були видавати відповідні розпорядження і свідоцтво про право власності на квартиру, оскільки у площу вказаної квартири неправомірно включено коридор площею 5,1 кв. м, що є допоміжним приміщенням будинку і належить усім співвласникам будинку порівну. Оскільки приватизація квартири № 6 у частині включення до її площі спірного коридору була незаконною, то, відповідно, ОСОБА_23 стала васником цієї квартири із загальною площею 21,7 кв. м та коморою площею 18,0 кв. м неправомірно.

Позивачі вважали, що ОСОБА_23 не вправі була відчужувати приватизовану нею квартиру у наведених площах, тобто разом із спірним коридором, тому договір купівлі-продажу від 25 грудня 1998 року підлягає визнанню недійсним у частині відчуження спірного коридору, як і усі послідуючі договори щодо зазначеної квартири у частині відчуження спірного коридору, а остаточний запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 3586232) у частині реєстрації у складі квартири АДРЕСА_1 коридору площею 5,1 кв. м підлягає скасуванню.

Ураховуючи викладене, позивачі, уточнивши позовні вимоги, просили суд: поновити їм строк звернення до суду з даним позовом; визнати недійсним та скасувати п. 2 додатку до розпорядження міського голови м. Львова від 21 травня 1998 року № 294 та розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 травня 1998 року № 567 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині передачі у власність ОСОБА_23 приміщення площею 5,1 кв. м; скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на підставі розпорядження міського голови м. Львова від 21 травня 1998 року №294, в частині права приватної власності ОСОБА_23 на приміщення коридору площею 5,1 кв. м під літерою 6-1; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 грудня 1998 року, укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_24, в частині відчуження приміщення площею 5,1 кв. м; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_24 та ОСОБА_12 в частині відчуження приміщення площею 5,1 кв. м; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_7, в частині відчуження приміщення площею 5,1 кв. м; визнати недійсним договір дарування від 28 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , в частині відчуження 1/2 частки приміщення площею 5,1 кв. м; скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в частині реєстрації в складі квартири АДРЕСА_1 коридору площею 5,1 кв. м.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано п. 2 додатку до розпорядження міського голови м. Львова від 21 травня 1998 року № 294, яким затверджено розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 травня 1998 року № 567 «Про передачу квартир у власність громадян», та розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 травня 1998 року № 567 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині передачі у власність ОСОБА_23 приміщення площею 5,1 кв. м, що знаходиться в мезоніні будинку АДРЕСА_1, позначеного в технічному паспорті від 12 травня 1998 року цифрою 1.

Скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на підставі розпорядження міського голови м.Львова від 21 травня 1998 року № 294, в частині права приватної власності ОСОБА_23 на приміщення коридору площею 5,1 кв. м під літерою 6-1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 грудня 1998 року, укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , в частині відчуження приміщення площею 5,1 кв. м, що знаходиться в мезоніні будинку АДРЕСА_1 позначеного в технічному паспорті від 12 травня 1998 року цифрою 1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_24 та ОСОБА_12, в частині відчуження приміщення площею 5,1 кв. м, що знаходиться в мезоніні будинку АДРЕСА_1 позначеного в технічному паспорті від 12 травня 1998 року цифрою 1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , в частині відчуження приміщення площею 5,1 кв. м, що знаходиться в мезоніні будинку АДРЕСА_1 позначеного в технічному паспорті від 12 травня 1998 року цифрою 1.

Визнано недійсним договір дарування від 28 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_10, в частині відчуження 1/2 частки приміщення площею 5,1 кв. м, що знаходиться в мезоніні будинку АДРЕСА_1 позначеного в технічному паспорті від 12 травня 1998 року цифрою 1.

Скасовано запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в частині реєстрації в складі квартири АДРЕСА_1 коридору площею 5,1 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_7

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене без повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи Стверджує, що згідно з поверховим планом мезоніну вказаного будинку та експлікації внутрішніх площ квартира №6 в будинку АДРЕСА_1 складалась з коридору площею 5,1 кв.м. вбиральні 1,3 кв.м., житлової кімнати 15,3 кв.м. Тобто спірний коридор на момент приватизації був частиною квартири №6 і не являвся допоміжним приміщенням, а тому висновок суду про те, що спірний коридор до його приватизації належав на праві спільної власності всім власникам квартир є помилковим. ОСОБА_23, проживаючи у АДРЕСА_1 з 1950 року на умовах найму, скористалась своїм правом на приватизацію, а саме 08.05.1998 року подала у відділ приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації заяву про оформлення права власності на квартиру. До заяви нею було долучено усі необхідні документи, зокрема, поверховий план менозіну вказаного будинку та експлікації внутрішніх площ житлового будинку, які підтверджують, що спірний коридор є частиною приватизованої квартири. Вважає законним розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 19.05.1998 року № 567 «Про передачу квартири у власність громадян», яке у подальшому було затверджене розпорядженням міського голови Львова від 21.05.1998 року № 294, котрим квартира №6 була передана у власність ОСОБА_23 Відтак, приватизація квартири №6 була законною, так як спірний коридор згідно технічної документації входив у площу вказаної квартири. Крім цього, зазначає, що суд жодним чином не зазначив, яка потреба мешканців будинку у цьому приміщенні, а особливо враховуючи той факт, що існує інший вхід на горище будинку, яким, власне і можуть користуватись позивачі. Не відповідає дійсності висновок суду першої інстанції про те, що він з моменту придбання квартири тривалий час не чинив перешкод іншим співвласникам та мешканцям будинку у користуванні спірним коридором, так як ним придбана квартира вже з вмонтованими дверима на вході у спірний коридор, що, власне, і підтверджує входження спірного коридору у площу придбаної ним квартири. Звертає увагу суду на те, що без таких обставин, а саме відсутності вмонтованих дверей на вході у спірний коридор, котрий належить до придбаної ним квартири, він-би зазначену квартиру не купував. Відтак, суд в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку про протилежне. Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання не всі учасники справи з»явилися, хоч всі належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що підтверджується письмовими повідомленнями.

Відповідно до ч.2 ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно приписів ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, адвоката ОСОБА_2 , вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 має два поверхи та мезонін і складається із шести квартир - по дві квартири на кожному поверсі та дві у мезоніні, а також приміщення загального користування, у тому числі - горище. Позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_4 є власником квартири №4 у цьому ж будинку. Зазначені квартири розміщені на другому поверсі будинку. ОСОБА_7 та ОСОБА_10 є співвласниками у рівних частках квартири №6, яка розміщена у мезоніні будинку.

Власником будинку АДРЕСА_1, а сам будинок перебуває на балансі ЛКП «Снопківське».

08 травня 1998 року ОСОБА_23 відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» звернулася до відділу приватизації державного житлового фонду Галицької РА із заявою про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2.

Розпорядженням міського голови м.Львова від 21 травня 1998 року № 294 затвердженого розпорядженням Галицької РА ЛМР від 19 травня 1998 року № 567 «Про передачу квартир у власність громадян» передано ОСОБА_23 у власність квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 21,7 кв.м та комору в підвалі площею 18 кв.м. На підставі вказаного розпорядження міського голови м.Львова ОСОБА_23 отримала Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 21,7 кв.м та комору в підвалі площею 18 кв.м.

25 грудня 1998 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_24 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, після чого 30 жовтня 2006 року ОСОБА_24 продала її ОСОБА_12, а останній 20 серпня 2010 року- ОСОБА_7, який 28 вересня 2010 року подарував Ѕ частку цієї квартири ОСОБА_10

За змістом ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов»язані брати участь у загальних витратах, пов»язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення ( кладочки, сараї тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з ст.1 Закону України «Про об»єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку ( сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладови, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Відповідно до ст. 382 Цивільного кодексу України (далі ЦК) квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власникам квартири у дво або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Частиною 1 ст. 369 ЦК зазначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Задовольняючи позовні вимоги позивачів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний коридор площею 5,1 кв.м , що знаходиться в мезоніні будинку АДРЕСА_4 належав на праві спільної власності всім власникам квартир будинку.

Із викопіювання поверхового плану вбачається, що вихід на горище проходив через коридор 5,1 кв.м. (а.с.6), який є позаквартирним, наскрізно прохідним та вихід на нього іде із сходової клітки, а відтак такий був у спільній власності всіх мешканців житлового будинку.

Згоди всіх співвласників житлового будинку АДРЕСА_4 про передачу спірного коридору у власність ОСОБА_23 не здобуто.

Доводи апеляційної скарги про те, що вихід на горище проходить через люк у мезоніні до якого приставлена драбина, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги. Приставлена драбина, яка не є сходами, не відповідає технічним вимогам, влаштована будь-як, що створює загрозу життю та здоров»ю, приставлена до люка із порушенням ДБН.

Через люк, яких є по своїй конструкції віконним отвором, не можна перенести габаритні речі чи у випадку пожежі пройти на горище, оскільки такий влаштований самовільно.

Із врахуванням вище зазначено, з огляду поверхового плану житлового багатоквартирного будинку, апеляційний суд вважає, що спірний коридор площею 5, 1 кв.м. був допоміжним приміщенням, не підлягав приватизації.

Із Свідоцтв про право власності на квартири АДРЕСА_1, які є у матеріалах справи та на момент прийняття розпорядження Галицької районної адміністрації від 19.05.1998 року № 567 «Про передачу квартир у власність громадян», яке було затверджене розпорядженням міського голови м.Львова від 21.05.1998 року № 294 ці квартири були приватизованими.

Отже, з моменту приватизації зазначених вище квартир у їх власників та у ЛМР, у якої залишились інші квартири, в тому числі квартира №6 виникло право спільної часткової власності на будинок, в тому числі на допоміжні приміщення, серед яких є і спірний коридор.

Включення при приватизації квартири №6 в будинку АДРЕСА_1 до її складу спірного коридору мало наслідком позбавлення власників приватизованих квартир їхніх часток власності на даний коридор і передання права на нього ОСОБА_23 без їхньої згоди.

За таких обставин, коли на стадії приватизації квартири ОСОБА_23 та передачу їй з порушенням спільного майна інших співмешканців будинку було порушено їх права, то відповідно всі подальші правочини щодо спірного нерухомого майна є незаконними.

Беручи до уваги зібрані по справі докази, пояснення учасників справи та вимоги чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно застосував норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, норми чинного національного законодавства та дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 475, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 31 січня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк