Справа № 310/1912/19
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання Шевченко А.С.,

представника позивачів - адвоката Безух М.І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за

позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, яку згодом змінили, та в якому просять усунути їм перешкоди у здійсненні права користування та володіння житловим будинком, припинивши сервітут ОСОБА_1 у вигляді права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.0.200 року, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.09.2018 року позивача по ј кожному належить право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та додатково Ѕ частка домоволодіння зареєстрована за ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за вищевказаною адресою, проте з квітня 2011 року не мешкає у спірному будинку.

Вказує, що з квітня 2011 року по березень 2019 року жодних позовів про вселення, усунення перешкод у праві користування спірним житлом до суду відповідач не подавав та юридично визначених правових заходів, які б свідчили про намір мешкати у будинку не вживав.

Не спростовує того, що двічі відповідач звертався із заявами до поліції про те, що позивач нібито створює йому перешкоди у користуванні житловим будинком, але ці звернення були здійснені вже під час розгляду справ у суді першої та апеляційної інстанції. Вважає, що ці заяви не свідчать про факт перешкоджання користування житлом, а лише підтверджує зловживання відповідача своїми правами, оскільки, на думку позивача, саме право користування житлом ОСОБА_1 не цікавить.

Зазначає, що замки з 2011 року не змінювала, собаку, яку вона завела, відповідач добре знає, особистих речей ОСОБА_1 в будинку немає.

Посилається на те, що ОСОБА_1 набув право користування житлом як член сім`ї ОСОБА_3 , оскільки був її чоловіком, але з 22.03.2011 шлюб між сторонами розірвано, сімейні відносини були припинені, спільним побутом та сімейним життям сторони не пов`язані та відповідач добровільно покинув житло, а отже відповідач з припиненням членства в сім`ї втратив право на користування житлом власника. Таке право припиняється і у разі тимчасової відсутності і невикористання житла шляхом не проживання у цьому помешканні протягом одного року або невикористання житлового сервітуту більше трьох років підряд.

Вказують, що наявність реєстрації відповідача не дає змогу позивачам отримати субсидію, а сам відповідач комунальні послуги не сплачує, що змушує позивачів сплачувати за нього витрати на вивіз сміття.

24.05.2019 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , в якій відповідач просить вселити його до домоволодіння АДРЕСА_1 , зобов`язати позивачів або інших членів їх сім`ї не чинити перешкод у користуванні домоволодінням шляхом зміни кодів на замку хвіртки або нацькування собаки та зобов`язати позивачів передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей домоволодіння.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що приблизно 17.04.2011 року ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_4 , використовуючи фізичну перевагу, не пустила його додому, після чого змінила кодовий замок на хвіртці домоволодіння та всі замки від вхідних дверей. Через це ОСОБА_1 був вимушений тимчасово переїхати до іншого місця проживання, припускаючи, що конфлікт згодом вщухне. Але у серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.09.2011 у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.10.2011 рішення суду першої інстанції скасовано в частині обґрунтування, але по суті залишено без змін.

Зазначає, що неодноразово намагався самостійно вселитися до спірного домоволодіння, у зв`язку з чим звертався до поліції.

Також звертався до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, але йому було відмовлено в задоволенні позову.

Згодом ОСОБА_3 знову звернулася до суду із позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, та рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.08.2018 року позов було задоволено частково. Але постановою Запорізького апеляційного суду від 15.01.2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Вказує, що можливо обирав неправильні засоби цивільного захисту, але це не свідчить про відсутність інтересу до спірного житла та наміру проживати в ньому.

Також посилається на те, що з травня 2013 року по грудень 2017 року тимчасово проживав у квартирі АДРЕСА_2 , де здійснював догляд за тещею ОСОБА_5 , яка є матір`ю його першої дружини, та яка після перенесених інсульту та інфаркту та перелому стегнової кістки потребувала постійного догляду.

Вважає, що посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на те, що вони змушені сплачувати за ОСОБА_1 послуги за вивезення сміття є безпідставними, оскільки позивачі мають змогу звернутися до нього із регресним позовом про стягнення комунальних послуг, а також безпідставними посилання на наявність його реєстрації в будинку як перешкоду для отримання субсидії, оскільки її можна отримати за даними про осіб, які фактично мешкають в будинку, а не зареєстровані в ньому.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Безух М.І. підтримав первісні позовні вимоги, просив їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні на підставі того, що його не проживання у спірному будинку є вимушеним, позивачі чинять перешкоди йому в користуванні власністю, має намір та бажання вселитися в будинок, так як іншого житла для проживання не має, у зв`язку з чим просив зустрічний позов задовольнити.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п.41 50, Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) 2 грудня 2010 року).

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної

особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_3 ј частка - та ОСОБА_2 ѕ частки - належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 18-20).

Згідно копії довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради № 10146 від 09.08.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (а.с. 21).

Про наявність конфлікту між сторонами свідчать копії постанов про відмову в порушенні карної справи Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 11.11.2011 року, та 16.11.2011 року, згідно яких 03.11.2011 р. у Бердянському ВП зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 про те, що з 17.04.2011 року його колишня дружина ОСОБА_3 не впускає його додому по АДРЕСА_3 , де він зареєстрований та не повертає йому його документи, майно приватного підприємства «Яковенко», чим перешкоджає роботі підприємства. Також син колишньої дружини ОСОБА_4 неодноразово погрожував йому фізичною розправою. ОСОБА_3 в своєму поясненні вказала, що всі свої особисті речі ОСОБА_7 забрав самостійно. Свідки даної події встановлені не були.

В заяві від 11.11.2011 року ОСОБА_1 зазначив, що прийшов до будинку АДРЕСА_3 , щоб забрати свої інструменти, але колишня дружина відмовила йому в цьому. Між сторонами виникла сварка, до якої приєднався ОСОБА_4 (а.с. 32, 33).

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що є сусідом позивачів, проживає в будинку АДРЕСА_4 . Знає, що ОСОБА_9 проживала разом із ОСОБА_10 з 2000 року. Десь з 2011-2012 року ОСОБА_11 перестав проживати у будинку АДРЕСА_3 . Наскільки йому відомо, сторони розлучилися. Після розлучення ОСОБА_11 різко пропав. Бачив приблизно 1-2 рази в півроку біля будинку.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що є сусідкою позивачів, проживає у АДРЕСА_5 будинку по АДРЕСА_4 з 2009 року. Десь в 2012 році познайомилися із позивачами. ОСОБА_10 жодного разу не бачила. Прогулюється разом із собаками з Ольгою до моря, щодня буває у них вдома, але відповідача не бачила. Знає, що у ОСОБА_13 дорослі син та дочка.

Свідок ОСОБА_14 показала, що є сусідкою позивачів, проживає в будинку АДРЕСА_6 . Знає, що приблизно 10 років назад ОСОБА_13 розлучилася із ОСОБА_15 . Відповідач пішов сам і більше в будинок не приходить. Чиї в будинку знаходяться речі їй не відомо.

Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що є кумою позивачки. Їй відомо, що позивач розірвала шлюб із відповідачем в 2011 році. ОСОБА_7 пішов сам, будував будинок поряд, зустрічала його на базарі, він говорив, що з колишньою сім`єю спілкується. Особистих речей ОСОБА_7 у будинку не бачила. 8 років назад ОСОБА_17 і тепер в будинку живуть позивачі, син та донька ОСОБА_13 . Бувало, що залишалась на ніч у позивачів, ОСОБА_7 ніколи не бачила після його уходу, до будинку він не приходив. Кодовий замок на хвіртці з`явився один рік тому.

За вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах

верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з зазначених правових норм, підставами для визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою є обов`язкова сукупність двох обставин: - відсутність особи за місцем реєстрації понад встановлені строки; - неповажність причини такої відсутності особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 при намаганні ОСОБА_1 скористатися своїм правом, а саме користування спірним будинком, не пустила його, після чого ОСОБА_1 звертався до поліції.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведено, що ОСОБА_1 не проживає у спірному житлі з неповажної причини.

Також у суду відсутні відомості про наявність іншого власного житла у відповідача.

Окрім того, суд не може взяти до уваги показання свідків про те, що вони протягом 10 років не бачили ОСОБА_1 , оскільки вони спростовуються копіями постанов про відмову в порушенні карної справи.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні первісного позову повністю та задоволенні зустрічного позову частково.

Зокрема, вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 або інших членів її сім`ї не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_10 домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом зміни кодів на замку хвіртки або на цькування собаки та зобов`язання відповідачів передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей до домоволодіння АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, оскільки охоплюються вимогою відповідача про вселення у спірний будинок.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягнення судовий збір, сплачений ним при подачі позову, в рівних частках.

Керуючись ст.ст.71,72,104 ЖК України, ст.ст.12,13,141,263-265,354,355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити в повному обсязі.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , до домоволодіння АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , суму сплаченого судового збору в розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок)

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , суму сплаченого судового збору в розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок)

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в

30-денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження якщо така заява подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.11.2019 р.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Білоусова