Провадження №22-ц/812/1554/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.

за участі представників: позивача - Дрібко Г.В. , відповідачів - Кащенка С.О. , Риженка О.С. ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/11473/17 за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 05 липня 2019 року, за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язання привести об`єкт нерухомого майна до попереднього стану,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2017 р. Миколаївська міська рада (далі - ММР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (далі - ДзНАП) та приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. про скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання привести об`єкт до попереднього стану.

Позов мотивовано тим, що на підставі пункту 14 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 серпня 2002 року №735 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами» за ОСОБА_4 було оформлено право власності на нежитлові приміщення магазину продтоварів площею 29,6 кв.м, що складає 3/50 частки володіння, розташованого по АДРЕСА_1 . Також, на підставі рішення Миколаївської міської ради №4/29 від 18 серпня 2006 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір оренди землі від 29 листопада 2006 року (зареєстрований в книзі записів договорі оренди землі 28 березня 2007 року за №4830 та у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що в той же день у Державному реєстрі земель вчинено запис за №86, яким останній було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 77 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 5 років з дати реєстрації договору. Договір оренди земельної ділянки діяв до 28 березня 2012 року та не був поновлений на новий строк. Згідно із пунктом 26 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 листопада 2016 року №1036 «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради» нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 (Літера А загальною площею 29,6 кв.м), які належали ОСОБА_4 , було вирішено надати нову адресу: АДРЕСА_3 . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2017 року №93493977 державним реєстратором ДзНАП Риженком О.С. було прийнято рішення від 23 травня 2017 року №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності на об`єкт нерухомого майна (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: нежитлові приміщення магазину продтоварів змінено на нежитлові приміщення магазину з кафетерієм та змінено загальну площу об`єкта нерухомого майна з 29,6 кв.м на 121,9 кв.м. При цьому, відповідно до вказаної інформаційної довідки підставою для прийняття державним реєстратором такого рішення стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер МК52, видана 15 травня 2017 року.

Згідно інформації, наданої Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, під час перевірки встановлено, що у декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 березня 2017 року №МК59 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 » та у декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19 травня 2017 року за №МК52 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 » ОСОБА_4 були наведені недостовірні данні щодо реконструкції об`єкту, а саме - зазначення про проведення реконструкції без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані (фактично виконується будівництво прибудови розмірами 7,1x9,0 м), щодо виконання всіх робіт на об`єкті та щодо доступності маломобільних груп населення, що є порушенням ч. 8 ст. 36, ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Наказами Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 29 травня 2017 року №96 та №97 реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 березня 2017 року №МК59 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 » та реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19 травня 2017 року за №МК52 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 » було скасовано. Тобто державним реєстратором ДзНАП було прийнято рішення від 23 травня 2017 р. №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі неіснуючої декларації про готовність об`єкта до експлуатації №МК52, виданої 15 травня 2017 р.

В подальшому, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., враховуючи зміни, внесені вказаним рішенням державного реєстратора від 23 травня 2017 р., прийнято рішення від 15 червня 2017 р. про державну реєстрацію зміни права власності на цей об`єкт нерухомого майна, а саме: зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , про що внесено відповідний запис №20918390 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15 червня 2017 р.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідачкою ОСОБА_4 всупереч нормам чинного законодавства було фактично продано об`єкт самочинного будівництва, який не може бути об`єктом права власності, та не є тотожним з тим, на який нею було отримано право власності у законний спосіб (нежитлові приміщення магазину, загальною площею 29,6 кв.м.), з метою захисту порушених прав територіальної громади міста Миколаєва як власника земельної ділянки, а якій здійснено самочинне будівництво, позивач просив суд:

- скасувати рішення державного реєстратора ДзНАП від 23 травня 2017 р., №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності на майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та відповідний запис про право власності №18075619 про державну реєстрацію змін до права власності (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15 червня 2017 р., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 стосовно об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Димовим О.С.;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. від 15 червня 2017 р. №35683348 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації переходу прав власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, та відповідний запис про право власності №20918390 про державну реєстрацію зміни права власності (реєстрацію переходу прав власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 ) на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.;

- зобов`язати ОСОБА_4 привести до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйований магазин продтоварів за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

19 березня 2018 р. відповідачкою ОСОБА_5 подано відзив на позов, в якому вона просила про відмову у позові в повному обсязі.

Відзив мотивований тим, що всі умови договору купівлі-продажу від 15 червня 2017 р. були дотримані. Під час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу право власності на предмет договору було зареєстровано за колишнім власником - ОСОБА_4 і у встановленому законом порядку скасовано не було, отже, на думку відповідача, відсутні підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішень приватного нотаріуса про реєстрацію за нею права власності на придбаний об`єкт нерухомості. Також ОСОБА_5 звертає увагу на положення ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо заборони невиправданого втручання держави у право на мирне володіння майном відповідачки, яке є законним. Також у відзиві зазначається, що ОСОБА_5 в силу ст. 330 ЦК України є добросовісним набувачем, отже це майно не може бути витребувано від неї.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з викладених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Кащенко С.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з викладених у відзиві підстав.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, відзиву не подавала.

Приватний нотаріус Димов О.С. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, відзив на позов не надав.

Представник відповідача Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, а рішення по справі прийняти на підставі наявних у справі доказів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 р. позовні вимоги Миколаївської міської ради задоволені частково.

Скасовано рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженка О.С. від 23 травня 2017 р., індексний номер: 35318388, про державну реєстрацію змін до права власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та відповідний запис про право власності № 18075619 про державну реєстрацію змін до права власності (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В задоволенні інших позовних вимог: щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, реєстраційний №1045 від 15 червня 2017 р., щодо скасування рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. від 15 червня 2017 року, індексний номер рішення 35683348, та відповідного запису про право власності № 20918390 та щодо зобов`язання ОСОБА_4 привести до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйоване нерухоме майно відмовлено.

Стягнуто на користь Миколаївської міської ради з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради судовий збір у розмірі 1378 грн. через виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем здійснено реконструкцію нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_3 , внаслідок чого відбулося збільшення площі об`єкту з 29,6 кв.м до 121,9 кв.м.

Норми частини 1 статті 376 ЦК України застосовуються й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

Наказами Управління ДАБІ у Миколаївській області від 29 травня 2017 року №№96, 97 були скасовані реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 березня 2017 року №МК59 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 » та реєстрація декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19 травня 2017 року за №МК52 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 (замовник будівництва - ОСОБА_4 ).

Крім того суд вважав, що не потребує додаткового доказування, адже знаходиться «поза розумним сумнівом», що реконструкція спірного приміщення відбулася не у зазначеній у декларації спосіб, адже відбулася зі зміною зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані (а не без зміни): фактично загальна площа будівлі відповідно до проектної документації збільшилася у порівнянні з правовстановлюючими документами замовника на 92,3 кв. м (121,9 кв.м-29,6 кв.м), без надбудови, принаймні ще трьох поверхів, без зміни зовнішніх розмірів та зайняття прилеглої земельної ділянки це фізично не можливо.

В судовому засіданні відповідачі не надали суду докази на підтвердження отримання відповідних дозволів на фактичне здійснене будівництво - насамперед виділення у встановленому законом порядку земельної ділянки для здійснення реконструкції кафетерію, на які фактично розміщено спірний об`єкт.

За такого, враховуючи той факт, що декларація про готовність до експлуатації об`єкта від 19 травня 2017 року за №МК52, яка фактично була підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію змін до права власності, скасована Управлінням Державного архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, будівельні роботи здійснені на земельній ділянці комунальної форми власності, що не була відведена для цієї мети, проведена реконструкція є самочинним будівництвом, власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на самочинне збудоване майно - суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для скасування рішення державного реєстратора від 23 травня 2017 року №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності (зміни об`єкта нерухомого майна).

Разом з тим, вирішуючи справу по суті, суд звернув увагу на те, що, вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки позивачем заявлено не було, отже суд позбавлений їх вирішувати самостійно з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Проте, на час розгляду справи в суді та на час звернення до суду з цим позовом власником спірних нежитлових приміщень магазину з кафетерієм площею 121,9 кв.м. є ОСОБА_5 , але вимоги про зобов`язання приведення до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйований магазин продтоварів за зазначеною адресою заявлені Миколаївською міською радою до ОСОБА_4 .

Заявляючи вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, учасником якого не є позивач, не ставиться питання щодо наслідків визнання недійсності даного правочину. Разом з тим, неможливо однозначно стверджувати, що цей договір не був би укладений між сторонами за умови продажу лише самого магазину продтоварів, площею 29,6 кв.м., який належав на праві власності ОСОБА_4 , і право власності на цю його частину наразі ніким не оспорюється, проте вимоги заявлені саме про визнання оспорюваного договору недійсним в цілому.

За такого, розглядаючи вимоги позову в цій частині саме в межах заявлених позовних вимог, суд вважав необхідним відмовити у задоволенні вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права. Так, позивачем не доведено невідповідність цього договору ст. 203 ЦК України саме на час його укладення і порушення цим договором прав Миколаївської міської ради.

Щодо вимог про покладання на ОСОБА_4 обов`язку привести до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйованого об`єкту, то оскільки ОСОБА_4 не є власником спірного нерухомого майна, а від так, як вважав суд, позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник Миколаївської міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 15 червня 2017 року недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. від 15 червня 2017 р. та відповідного запису про право власності №20918390 та зобов`язання ОСОБА_4 привести до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйоване нерухоме майно та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки, викладені у рішенні суду в оскаржуваній частині не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права. Щодо посилання суду не те, що не було заявлено позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, то позивач вважає, що позовна вимога про покладення обов`язку на ОСОБА_4 привести у попередній стан самовільно реконструйований магазин продтоварів по АДРЕСА_3 як раз направлена на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, адже фактично має здійснюватися шляхом приведення до попереднього стану або демонтажу самочинного будівництва. Щодо висновку суду про неналежного відповідача, то, враховуючи, що саме ОСОБА_4 здійснила самочинне будівництво, тобто порушила права позивача, то вимоги заявлені саме до цієї особи. Крім того задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 червня 2017 року та скасування рішення приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Димова О.С. від 15 червня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації переходу права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 на об`єкт, розташований в АДРЕСА_3 , призведе до того, що ОСОБА_4 буде зобов`язана привести самовільно реконструйований об`єкт до попереднього стану. Щодо відмови у визнанні договору купівлі-продажу недійсним, то такий висновок суперечить нормам чинного законодавства, оскільки за оспорюваним договором, фактично, був проданий об`єкт самочинного будівництва, а тому такий договір має бути визнаний недійсним на підставі положень статей 203, 215 ЦК України .

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, на підставі пункту 14 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 серпня 2002 року №735 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами» було оформлено право власності на нежитлові приміщення магазину продтоварів площею 29,6 кв.м, що складає 3/50 частки володіння, розташованого по АДРЕСА_1 , за приватним підприємцем ОСОБА_4 (а.с. 28).

На підставі цього рішення 29 серпня 2002 року видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення магазину продтоварів площею 29,6 кв.м, що складає 3/50 частки домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , за яким власником цього об`єкту є приватний підприємець ОСОБА_4 . На правовстановлюючому документі зроблений реєстраційний напис Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий № 3905 (а.с. 25).

На підставі рішення Миколаївської міської ради №4/29 від 18 серпня 2006 року між Миколаївською міською радою та приватним підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір оренди землі від 29 листопада 2006 року, який зареєстрований в книзі записів договорів оренди землі 28 березня 2007 року за №4830 та у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 березня 2007 року за №86 (а.с. 19-20). Згідно цього договору приватному підприємцю ОСОБА_4 надано в оренду вільну від забудови земельну ділянку для тимчасового облаштування та обслуговування літнього майданчика поряд з магазином по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 5 років з дати реєстрації договору.

Договір оренди земельної ділянки діяв до 28 березня 2012 року та не був поновлений на новий строк.

Згідно з п. 26 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 листопада 2016 року №1036 «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради» нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 (Літера А загальною площею 29,6 кв.м), які належали гр. ОСОБА_4 , було вирішено надати нову адресу: АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2017 року №93493977 державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженком О.С. було прийнято рішення від 23 травня 2017 року, індексний номер 35318388, про державну реєстрацію змін до права власності на об`єкт нерухомого майна (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: нежитлові приміщення магазину продтоварів змінено на нежитлові приміщення магазину з кафетерієм та змінено загальну площу об`єкта нерухомого майна з 29,6 кв.м на 121,9 кв.м.

Підставою для прийняття державним реєстратором такого рішення стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: МК52, яка зареєстрована Управлінням Державного архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області 19 травня 2017 року (а.с. 93-99).

Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області в листі від 30 травня 2017 року №1014-3445-17 повідомлено, що під час перевірки з виїздом на місце 22 травня 2017 року встановлено, що у декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 березня 2017 року №МК 59 та у декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19 травня 2017 р. №МК 52 на об`єкт «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 » ОСОБА_4 наведені недостовірні дані щодо реконструкції об`єкту без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані (фактично виконується будівництво прибудови розмірами 7,1x9,0 м.), виконання всіх робіт та об`єктів та щодо доступності мало мобільних груп населення, що є порушенням частини 8 статті 36, частини 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Наказами Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 29 травня 2017 №96 та №97 було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 березня 2017 року №МК59 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 » та реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19 травня 2017 року за №МК52 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 (замовник будівництва - ОСОБА_4 ).

Державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради було прийнято рішення від №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації №МК52, виданої 15 травня 2017 року, про що свідчить інформаційна довідка від 02 серпня 2017 року №93493977.

Підставою для прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора стали декларація про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованої в Управлінні ДАБІ у Миколаївської області 09 березня 2017 року та декларація про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до ІІ категорії складності об`єкту - реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованої в Управлінні ДАБІ у Миколаївської області 19.05.2017 року.

Згідно договору купівлі-продажу, серія та номер 1045 від 15 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 нежитлові приміщення магазину з кафетерієм, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , є вбудованим в багатоквартирний житловий будинок за літ.А-1, загальною площею 121,9 кв.м. В п.1.3 вказаного договору зазначено, що відчужуване майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 травня 2017 року, ідентифікаційний номер витягу 87787008. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 14 грудня 2016 року, номер запису 18075619.

На підставі вказаного Договору приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., враховуючи зміни, внесені рішенням державного реєстратора від 23 травня 2017 року №35318388, було прийнято рішення від 15 червня 2017 року, індексний номер 35683348, про державну реєстрацію зміни права власності (реєстрацію переходу прав власності) на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про що внесений відповідний запис №20918390 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядок будівництва нерухомого майна, прийняття його в експлуатацію врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: ЗК України; ЦК України; законами України: від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування», від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій», від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність», від 24 лютого 1994 року № 4004-XII «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», від 25 червня 1991 року № 1264-XII «Про охорону навколишнього природного середовища», від 9 лютого 1995 року № 45/95-ВР «Про екологічну експертизу», від 8 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» та іншими.

Спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації).

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Як роз`яснено в п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

При цьому відповідно до статті 32 Закону № 3038-VI віднесення будівництва до категорії складності об`єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (статті 26?31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва.

Відповідно до частин 4, 5 статті 26 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

Згідно зі статтею 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються у судовому порядку.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно зі статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Виходячи зі змісту статті 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог статті. 116 ЗК України рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї та до його державної реєстрації (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Встановивши, що ОСОБА_4 здійснила реконструкцію належного їй приміщення магазину продовольчих товарів, внаслідок якої фактично загальна площа будівлі відповідно до проектної документації збільшилася у порівнянні з правовстановлюючими документами замовника на 92,3 кв. метрів (121,9 кв.м- 29,6 кв.м.), тобто не у зазначеній у декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва спосіб, а саме - із зміною зовнішніх геометричних розмірів, на земельній ділянці комунальної власності, яка не була виділена їй для будівництва, що потягло скасування реєстрації вказаних вище декларацій, а також, що відповідачі не надали суду доказів на підтвердження отримання відповідних дозволів на фактично здійснене будівництво - насамперед виділення у встановленому законом порядку земельної ділянки для здійснення реконструкції кафетерію, на якій розміщено спірний об`єкт, суд дійшов висновку, що таке будівництво є самочинним та призвело до порушення прав Миколаївської міської ради як власника самовільно зайнятої таким будівництвом земельної ділянки. За такого суд задовольнив позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора від 23 травня 2017 року №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності (об`єкта нерухомого майна).

Такі висновки суду першої інстанції та рішення суду в частині скасування рішення державного реєстратора від 23 травня 2017 року в апеляційному порядку не оспорюються і не були предметом апеляційного перегляду.

Щодо вирішення судом позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. від 15 червня 2017 року №35683348 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації переходу прав власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , колегія суддів дійшла таких висновків.

Звернувшись з позовом, Миколаївська міська рада посилалася на те, що за укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договором купівлі-продажу нерухомого майна був проданий об`єкт самочинного будівництва, а тому такий договір має бути визнаний недійсним на підставі положень статей 203, 215 ЦК України.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що неможливо однозначно стверджувати, що цей договір не був би укладений між сторонами за умови продажу лише самого магазину продтоварів, площею 29,6 кв.м., який належав на праві власності ОСОБА_4 , і право власності на цю його частину наразі ніким не оспорюється, проте вимоги заявлені саме про визнання оспорюваного договору недійсним в цілому. За такого, розглядаючи вимоги позову в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права. Так, позивачем не доведено невідповідність цього договору ст. 203 ЦК України саме на час його укладення і порушення цим договором прав Миколаївської міської ради.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Право вибору способу судового захисту, визначення кола відповідачів належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, статті 4, 5, 13 ЦПК України).

Суд, вирішуючи спір по суті визначається, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту прав та чи є належним склад учасників справи.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права, звернення з позовом до неналежних відповідачів в певних випадках є підставою для відмови в позові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Наслідки здійснення самочинного будівництва визначені статтею 376 ЦК України.

Так, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частині 3 статті 376 ЦК України).

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5 статті 376 ЦК України).

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом купівлі-продажу.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають купівлі-продажу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника, неспрямованістю на реальне настання правових наслідків.

Як роз`яснено в пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи, що нежитловий об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_3 , який належав на праві власності ОСОБА_4 , як встановив суд першої інстанції, був реконструйований самочинно, без законних підстав, він набув статусу самочинного майна, а тому не міг бути предметом договору купівлі-продажу і в силу положень частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України є підстави для визнання такого правочину недійсним.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним правочину, особа має зазначити, яким чином її право підлягає відновленню у випадку визнання такого правочину недійсним.

Звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При вирішенні справи суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Оскільки Миколаївська міська рада, заявивши позов, посилалась на розміщення самочинно реконструйованого об`єкта по АДРЕСА_3 на самовільно зайнятій земельній ділянці, право на розпорядження якої належить позивачеві, і суд встановив такі обставини, то колегія суддів приходить до висновку, що доведеним є факт порушення таким договором прав Миколаївської міської ради на розпорядження самовільно зайнятою земельною ділянкою і остання обрала належний спосіб захисту своїх прав - визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Тому суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Стосовно позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса від 15 червня 2017 р. №35683348 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації переходу прав власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (дивиться пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, пункт 74 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Тому позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію переходу права власності за договором купівлі-продажу задоволенню не підлягають.

Як визначено в пункті 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог частин 1, 2 цього ж закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За такого наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомого майна є скасування запису реєстратора (нотаріуса) про державну реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 .

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є, насамперед сторони правочину.

Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору та скасування запису про державну реєстрацію переходу прав власності підлягають задоволенню лише в частині заявлення їх до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки приватний нотаріус Димов О.С. не є суб`єктом спірних правовідносин, а тому і не є належним відповідачем по справі.

Щодо позовних вимог про покладення на ОСОБА_4 обов`язку з приведення до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйованого магазину продтоварів за адресою: АДРЕСА_3 , то колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для їх задоволення.

Заперечуючи проти висновків суду про відмову у задоволенні таких вимог, Миколаївська міська рада посилається на те, що позовна вимога про покладення обов`язку на ОСОБА_4 привести у попередній стан самовільно реконструйований магазин продтоварів по АДРЕСА_3 направлена на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, адже фактично має здійснюватися шляхом приведення до попереднього стану або демонтажу самочинного будівництва. І враховуючи, що саме ОСОБА_4 здійснила самочинне будівництво, тобто порушила права позивача, то саме ця особа після задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 червня 2017 року та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 буде зобов`язана привести самовільно реконструйований об`єкт до попереднього стану.

Колегія суддів відхиляє такі аргументи, які також викладені позивачем в апеляційній скарзі.

Згідно із положеннями статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Таким чином, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, є наслідком, але не підставою задоволення вимог про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки. Між тим, Миколаївська міська рада позовні вимоги про повернення самовільної зайнятої внаслідок самочинної реконструкції земельної ділянки не заявляла. За такого вимоги про приведення об`єкта нерухомого майна у попередній стан не є належним способом захисту порушених прав землевласника без вирішення вимог щодо повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

При цьому колегія суддів також враховує наступне.

Як вбачається з копії технічного паспорту нежитлового приміщення магазину продтоварів по АДРЕСА_3 , виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрюртех» у жовтні 2016 року (а.с. 26-27), належні ОСОБА_4 нежитлові приміщення були загальною площею 29,6 кв.м і складалися з основного приміщення площею 22,8 кв.м та службового приміщення площею 6,8 кв.м.

Як вбачається з копії технічного паспорту нежитлового приміщення магазину з кафетерієм по АДРЕСА_3 , виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрюртех» 24 січня 2017 року (а.с. 135-143), належні ОСОБА_4 нежитлові приміщення після проведення реконструкції мають загальну площу 121,9 кв.м і складаються з основного приміщення площею 50,9 кв.м, службових приміщень площею 8,4 кв.м та 8,1 кв.м, вбиральні площею 0,7 кв.м, кафетерія 51,5 кв.м, вбиральні площею 2,1 кв.м.

Відповідно до змісту акта комісії у складі начальнику відділу комунального господарства та благоустрою адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, головного спеціаліста відділу організаційної роботи та юридичного забезпечення адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, спеціаліста І категорії департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, головного спеціаліста управління містобудування та архітектури від 03 липня 2017 року (а.с. 16), листів начальника Управління Державної будівельно-архітектурної інспекції у Миколаївській області від 07 листопада 2016 року № 1014-7879-16, від 07 грудня 2016 року № 17-4707/2 (а.с. 17, 18), контролюючими органами було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 без відповідних документів до магазину продтоварів збудовано капітальну прибудову розмірами 7х9 кв.м на території, яка віднесена згідно з містобудівною документацією (Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року за № 35/18) до території вулиці загального користування, до зони вулиць в червоних лініях.

З наведеного можна зробити висновок, що на території вулиць загального користування ОСОБА_4 при реконструкції магазину було зайнято 63 кв.м. Відомостей про те, де розташована решта самочинно зведених споруд, матеріали справи не містять, тоді як ОСОБА_4 як співвласник нерухомого майна (до виділення в окрему адресу - по АДРЕСА_1 ) має право на користування частиною земельної ділянки відповідно до належної частки цього майна (стаття 120 ЗК України). Позивачем також не зазначено, у який саме спосіб необхідно провести приведення об`єкту нерухомого майна у попередній стан.

Крім того колегія суддів зауважує наступне.

Правові наслідки визнання правочину недійсним визначені статтею 216 ЦК України.

Зокрема, в силу частини 1 цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто наслідком визнання правочину недійсним є двостороння реституція.

В той же час відповідно до частини 5 статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже вирішення судом питання застосування реституції можливо лише на підставі відповідно заявлених позовних вимог (крім випадків застосування наслідків нікчемного правочину), тоді як Миколаївською міською радою такі вимоги заявлені не були.

Тому без приведення сторін недійсного договору купівлі-продажу нерухомого майна у попередній стан, зокрема, повернення ОСОБА_4 цього об`єкту, передчасними є вимоги про покладання на цю особу обов`язку з приведення об`єкту до стану, що існував до реконструкції.

За такого доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі не ґрунтуються на обставинах справи, наявних у ній доказах та нормах матеріального і процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про покладення на ОСОБА_4 обов`язку з приведення об`єкту нерухомого майна у попередній стан.

З урахуванням викладеного, оскільки судом невірно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, при вирішенні позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування рішення про реєстрацію переходу права власності на нерухоме майно, запису про державну реєстрацію такого переходу рішення суду в цій частині в силу положень пункту 4 частини1 статті 376 ЦПК України необхідно скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення, а в решті - рішення суду залишити без змін.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог скасовується та позовні вимоги задовольняються, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Миколаївською міською радою заявлені чотири вимоги немайнового характеру.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем було сплачено 4 000 грн. судового збору (а.с 1), за подання апеляційної скарги - 7 200 грн. судового збору.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 2 статті 133 ЦПК України).

Таким законом є Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Виходячи з визначених пунктами підпунктами 1, 6 пункту 1 частини 2, частиною 1 статті 4 Закону «Про судовий збір» ставок справляння судового збору станом на 01 січня 2017 року, Миколаївська міська рада повинна була сплатити за вирішення в суді першої інстанції чотирьох позовних вимог немайнового характеру 6 400 грн. судового збору (1 600 грн. за кожну позовну вимогу).

За такого при зверненні із позовною заявою позивачем недоплачено 2 400 грн. судового збору.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини справи і не вирішив питання щодо належного розподілу судових витрат.

Тому колегія суддів змінює рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Оскільки у задоволенні однієї позовної вимоги немайнового характеру відмовлено, відсутні підстави для повернення сплачених позивачем за її розгляд в суді першої інстанції судових витрат, але підлягають поверненню шляхом стягнення з ОСОБА_4 1 600 грн. судового збору за задоволені позовні вимоги про скасування запису державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженка О.С. про право власності № 18075619 та 2 400 грн. в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за решту задоволених позовних вимог. Крім того з цих відповідачів у рівних частках також необхідно стягнути на користь держави 800 грн., які не були доплачені в суд першої інстанції.

Також підлягає розподілу судовий збір, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог: шляхом стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках 4 800 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 року скасувати в частині вирішення позову про визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича від 15 червня 2017 року №35683348 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про реєстрацію права №20918390 (про державну реєстрацію зміни права власності) та постановити в цій частині нове судове рішення.

Позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування запису про реєстрацію права №20918390 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 стосовно об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Димовим Олександром Сергійовичем.

Скасувати запис №20918390 про державну реєстрацію зміни права власності (реєстрацію переходу прав власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 ) на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В позові Миколаївської міської ради до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, та до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича про скасування рішення від 15 червня 2017 року №35683348 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 , яка проживає в АДРЕСА_5 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь Миколаївської міської ради, , 2 000 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІПН: НОМЕР_2 , на користь Миколаївської міської ради, , 400 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 , яка проживає в АДРЕСА_5 , ІПН: НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , яка проживає в АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_2 , в дохід держави по 1 200 грн. судового збору з кожної.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 , яка проживає в АДРЕСА_5 , ІПН: НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , яка проживає в АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_2 , на користь Миколаївської міської ради, , по 2 400 грн. судового збору за подання апеляційної скарги з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 19 грудня 2019 року