Справа № 161/9592/18 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/134/19 Категорія: 3 Доповідач: Грушицький А. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А. І.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який успадкував після смерті його матері ОСОБА_6

У вказаному житловому будинку на даний час проживає його колишня співмешканка відповідач ОСОБА_3, з якою він ніколи не реєстрував офіційний шлюб. В будинок відповідач вселилася зі згоди матері позивача.

Позивач вказував, що на даний час у нього нова сім'я, і їх спільна з відповідачем донька проживає з ним на орендованій квартирі. А ОСОБА_3 самостійно проживаючи в спірному будинку, перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися ним. Зазначав, що 5 червня 2018 року надіслав вимогу відповідачу із пропозицією добровільно виселитися із належного йому житлового будинку протягом трьох місяців. Однак, не зважаючи на це, відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати у спірному будинку. Вважаючи, що оскільки відповідач у справі вселилася у будинок як член сім'ї його матері, а остання померла і до нього перейшло право власності на будинок, він має законне право вимагати виселення відповідача із будинку.

Враховуючи наведені обставини ОСОБА_5 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом виселення з нього без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3

Відповідач у справі 12 липня 2018 року пред'явила зустрічний позов до позивача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якому просила суд визнати за нею на праві набувальної давності право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено. Також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог первісного позову позивач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення про їх задоволення, посилаючись на помилкову оцінку судом доказів по справі, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року таким, що прийняте судом з додержанням вимог закону, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині позовних вимог заявлених позивачем ОСОБА_5 щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та не оскаржується відповідачем ОСОБА_3 в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, тому додержуючись меж апеляційного розгляду, рішення місцевого суду в цій частині апеляційним судом не переглядається і не перевіряється на предмет законності та обґрунтованості.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, а з наданих сторонами пояснень та показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_7 встановлено, що відповідач ОСОБА_3 вселилася та була зареєстрована у спірному будинку у 2001 році з дозволу покійної матері позивача. Свідки також вказали на ту обставину, що відповідач вселилась в даний будинок як фактична дружина позивача ОСОБА_5 та невістка його покійної матері ОСОБА_6

Висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судом встановлено, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2006 року у цивільній справі № 2-519/2007, позивач є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 Зі змісту вказаного судового рішення слідує, що позивач набув права власності на цей будинок в порядку спадкування після смерті своєї матері - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6 - 7).

Право власності на будинок було зареєстровано за позивачем КП «Волинське обласне БТІ» 3 липня 2007 року, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 8).

З відомостей, наданих УДМС України у Волинській області (а.с. 14), а також дослідженого паспорта відповідача (а.с. 20 зворот), слідує, що у вказаному будинку починаючи з 7 грудня 2001 року зареєстрована відповідач у справі. Фактично відповідач безперервно проживає у спірному житлі з 1998 року. Цей факт не заперечується сторонами і вважається судом встановленим.

Матеріалами справи також підтверджується, що сторони мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 21, 22).

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. За змістом ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним

За положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, а у відповідності зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач ОСОБА_3 була членом сім'ї попереднього власника будинку померлої ОСОБА_6, та була членом сім'ї нового власника позивача ОСОБА_5, а тому з переходом права власності на даний житловий будинок до ОСОБА_5 не втрачає права щодо користування спірним житловим будинком. Відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 щодо виселення ОСОБА_3 з житлового будинку відповідає вимогам закону та обставинам справи.

У відношенні до позивача відповідач є колишнім членом його сім'ї, тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 156 ЖК України, згідно якого припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Хоча на момент вселення відповідача у спірне житло діяли положення КпШС України, представник позивача визнає, що відповідач була вселена як співмешканка. Вказана обставина в сукупності із фактом народження у сторін спільних дітей свідчить про те, що відповідач була вселена як член сім'ї власника будинку в розумінні положень ЖК України.

Виселення відповідача із житлового будинку, в якому вона безперервно проживає з 1998 року та іншим житлом не володіє становитиме неспівмірне втручання у її право на повагу до житла, гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_5, висловлену в ході розгляду справи і полягають в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, норми матеріального і процесуального законів при розгляді справи судом не порушені і застосовані правильно.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді