Суддя Ізмайлов І. К.
Справа № 644/2500/19
Провадження № 2/644/1372/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
09 грудня 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Ізмайлова І.К.
секретаряЛазарєвої М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 644/2500/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 1 АДРЕСА_2 4 зазначеної квартири належить ОСОБА_4 .
На цей час у спірній квартирі зареєстровані він та відповідачка у справі ОСОБА_2
З 19 грудня 1998 року по 12 липня 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2
З 2006 року між ним та відповідачкою погіршились відносини, вони не вили сумісного господарства, вже з 2017 року відповідачка стала все рідше з`являтися в квартирі, а після розірвання шлюбу взагалі покинула квартиру.
ОСОБА_2 права власності в квартирі, не мала і не має, а була зареєстрована за зазначеною адресою виключно як член його сім`ї - як дружина.
Де в даний час мешкає ОСОБА_2 йому невідомо, з нею не спілкується та номеру телефону її не має.
Наявність реєстрації ОСОБА_2 в належній йому квартирі суттєво обмежує його права, на ОСОБА_2 , як на зареєстровану особу нараховуються платежі за комунальні послуги, які він вимушений сплачувати, він не може вільно розпоряджатися належною часткою в праві власності на квартири, оскільки постає питання про зареєстрованих осіб і їх право на проживання в даній квартирі, тощо.
Вважає, що ОСОБА_2 втратила право на користування цим житлом в зв`язку з її відсутності без поважних причин понад один рік.
Позивач у судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що після смерті його дружини, йому стало шкода знайому ОСОБА_2 , у якої склались неприязні стосунки з дітьми, в зв`язку з чим зареєстрував з нею шлюб та зареєстрував її у своїй квартирі. ОСОБА_2 поводилась дивно, збирала сміття на звалищах. У них зіпсувались відношення і довгий час вони жили у різних кімнатах, а потім розірвали шлюб і вона перестала приходити до квартири. Її речей у квартирі не залишилось, де вона на цей час йому невідомо, у неї є троє дітей, однак він з ними не спілкується і розшукувати відповідачку не має наміру.
Відповідачка ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибула, причини неявки суду не повідомив.
09 квітня 2019 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
10 травня 2019 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків:
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 01 жовтня 2003 р. державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-3637 ОСОБА_1 належить 1/6 частини вищезазначеної квартири. (а.с. 10-11)
1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 15.03.2004р. державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-5102 належить ОСОБА_4 .
Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований 19.12.1998 року відділом реєстрації актів громадського стану Орджонікідзевського райвиконкому, актовий запис № 558 розірвано. (а.с. 16)
Відповідно до копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 04.01.1994 року. (а.с. 6)
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 35)
Отже судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані власник частини квартири позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 , при чому відповідачка зареєстрована у квартирі, виходячи з тверджень позивача викладених у позові, як член сім`ї власника.
Відповідно до частини 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 4 від 07 лютого 2014 року роз`яснив, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК.
Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи положення статті 405 ЦК України та роз`яснення пункту 10 вказаної постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими позивач обґрунтовує неповажність не проживання у спірній квартирі мають бути належним чином перевірені та оцінені судом.
Суд не вбачає передбачених у наведених нормах цивільного процесуального права законних підстав для того, щоб взяти до уваги посилання позивача на те, що відповідачка не несе витрати на утримання квартири оскільки не надано доказів того, які саме витрати нараховуються на утримання квартири та чи звертався позивач до відповідачки з вимогою сплатити ці витрати, або звертався до правоохоронних органів.
Крім того позивачем не надано належних доказів на доведеність не проживання відповідачки у спірній квартирі, акт складений сусідами про не проживання відповідачки у суді свідками не підтверджено, а у разі фактичного не проживання відповідача не надано доказів на неповажність таких причин не наведено доказів щодо фактичного місцезнаходження відповідача, та доказів які б встановлювали причини її відсутності у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання її непрацездатною особою, знаходження її в установі соціальної допомоги або у місцях позбавлення волі, з урахуванням заяв позивача про дивну поведінку відповідачки та схильність до бродяжництва.
Допитана у суді свідок ОСОБА_5 зазначила, що знайома з позивачем з 60-х років, у квартирі у нього була двічі, відповідачку бачила два рази, підписувала якийсь акт, але подробиць вже не пам`ятає.
В той же час позивач в суді заявив, що відповідачка має трьох дочок але він з ними не бажає спілкуватися, хоча знає як їх знайти, та пояснив, що запропонував свого часу ОСОБА_2 жити в його квартирі через те, що її вигнали діти.
Сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України.
В даному випадку суд не може розцінювати зазначені в позові доводи, без надання відповідних доказів, як належні докази.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Відтак унаслідок порівняльного аналізу ст. ст. 391, 405 ЦК України можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм ст. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.
Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідачки виходячи з того, що ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова в позовній заяві не зазначено стороною у цивільному процесі (ст. 48 ЦПК України)
Виходячи з того, що при зверненні до суду позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності ОСОБА_2 без поважних причин понад 1 рік у спірній квартирі, про що він просив, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги за їх недоведеністю, що не позбавляє права на повторне звернення до суду з вимогами на підставі нового доказу, який є іншою підставою позову.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 229, 247, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-
ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається відповідно до п.15.5 розділу VІІІ перехідних положень ЦПК України: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвали суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлено 18.12.2019 року.
Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 - АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Суддя: І.К. Ізмайлов