Провадження № 2/752/1509/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2018 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

за участю секретаря Мархотка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національного університету біоресурсів і природокористування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

21.07.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- поновити ОСОБА_1 на посаді чергового по гуртожитку № 1 Відокремленого структурного підрозділу «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України»;

- стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.06.2017 року і до дня ухвалення рішення по справі;

- стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 не донараховану та невиплачену заробітну плату за період з 25.08.2016 року по 30.04.2017 року;

- стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати не донарахованої та невиплаченої заробітної плати;

- стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що з 27.03.2009 року працював у відокремленого структурного підрозділу «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України» на посаді вахтера навчального корпусу, в подальшому був переведений на посаду сторожа, а з 25.08.2016 року - на посаду чергового по гуртожитку № 1 відокремленого структурного підрозділу «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України». 19.06.2017 року ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул, вказане звільнення та наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки прогулу не було. Зазначає, що графіком виходу чергових по гуртожитку визначено тільки кількість годин, які має відпрацювати черговий, однак не зазначено точної години виходу на роботу. Години чергування у гуртожитку визначались за усною домовленістю між черговими. 21.05.2017 року ввечері ОСОБА_1 зателефонував іншому черговому ОСОБА_2, яку поросив замінити його на робочому місці 22.05.2017 року з 13.00 до 20.00, у зв'язку із виїздом до Республіки Білорусь для придбання ліків. 23.05.2017 року позивач прибув на своє робоче місце, однак останнього не було допущено до роботи комендантом гуртожитку, а в подальшому вказаний випадок керівництвом був розцінений як прогул. Позивач стверджує, що ним було вжито всіх вичерпних заходів для того, що не залишати робоче місце 22.05.2017 року без чергового. За вказаних обставин, а також з урахуванням того, що роботодавцем була порушена процедура звільнення, вважає своє звільнення незаконним.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у письмових запереченнях по суті позову.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до наказу № 47-Ос від 26.03.2009 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду вахтера навчального корпусу Рівненського державного аграрного коледжу (т. 1 а.с. 106).

Наказом № 38-Оса від 01.10.2012 року ОСОБА_1 переведено з посади чергового навчального корпусу на посаду сторожа (т. 1 а.с. 107).

Згідно наказу № 18-ОС від 19.08.2016 року ОСОБА_1 переміщено з посади сторожа на посаду чергового по гуртожитку № 1 (т. 1 а.с. 56). З посадовою інструкцією чергового по гуртожитку ОСОБА_1 ознайомлено під підпис (т. 1 а.с. 70 зворот).

Наказом № 57-ОС від 16.06.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади чергового по гуртожитку № 1 у відповідності до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за прогул без поважних причин.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

Відповідно до роз'яснень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Абзацом 1 п.24 зазначеної Постанови визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставою для звільнення позивача ОСОБА_1 стала його відсутність на робочому місці 22 травня 2017 року.

Дані обставини були викладені у службовій записці завідуючої гуртожитком ОСОБА_7 від 22.05.2017 року; акті № 1 від 22.05.2017 року; акті № 2 від 22.05.2017 року; пояснювальних записках ОСОБА_1 від 23.05.2017 року.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Так, згідно табелю обліку використання робочого часу за травень 2017 року (т. 1 а.с. 54-55), ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці протягом дня.

Відповідно до службової записки завідуючої гуртожитком ОСОБА_7 від 22.05.2017 року, останньою виявлено факт відсутності на робочому місці ОСОБА_1 22.05.2017 року. Згідно затвердженого графіку ОСОБА_1 повинен був чергувати у гуртожитку з 13.00 до 20.00 годин. 22.05.2017 року ОСОБА_1 на роботу не з'явився, про неявку не попереджав, із заявами, як письмовими так і усними до безпосереднього керівника не звертався, про причини неявки не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав (т. 1 а.с. 62).

Згідно акту № 1 від 22.05.2017 року о 16.30 год., складеного комісійно, черговий по гуртожитку № 1 ОСОБА_1 22.05.2017 року не вийшов на роботу, про причини відсутності на робочому місці не повідомив, документів, які б підтверджували поважність причин відсутності не надав (т. 1 а.с. 63).

Відповідно до акту № 2, складеного 22.05.2017 року о 20.00 год., ОСОБА_1 впродовж дня 22.05.2017 року на робочому місці не з'явився. Впродовж дня здійснювались заходи щодо з'ясування причин відсутності ОСОБА_1, однак останній на телефонні дзвінки не відповідав (т. 1 а.с. 65).

Згідно пояснювальної записки ОСОБА_1 від 23.05.2017 року, останній визнав факт невиходу на роботу, пояснив, що вказану обставину сімейними обставинами. Зазначив, що зателефонував іншому вахтеру, щоб той його підмінив. Також вказав, що завідуючу гуртожитком про наведене не попереджав (т. 1 а.с. 65).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що графіки чергувань чергових по гуртожитку встановлювались та затверджувались завідуючою по гуртожитку ОСОБА_7 Позивач підтвердив, що графіки чергувань до чергових по гуртожитку доводились, шляхом розміщення таких графіків із зазначенням дня та часу виходу на роботу на робочому місці. З графіком чергування на травень 2017 року позивач особисто був ознайомлений, оскільки мав до нього доступ. Також підтвердив, що 22.05.2017 року у зв'язку із необхідністю виїзду за межі України не вийшов на роботу, 21.05.2017 року зателефонував до іншого чергового з проханням його підмінити, завідуючу гуртожитком ОСОБА_7 або інше керівництво про відсутність на робочому місці 22.05.2017 року не попереджав, причини, у зв'язку із якими не попередив керівництво пояснити не зміг.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що працює на посаді прибиральниці у Рівненському аграрному коледжі. Коли виникає потреба, також виконує обов'язки чергової по гуртожитку № 1. Пояснила, що позивач зателефонував до неї 21.05.2017 року приблизно о 19.00-20.00 ввечері та попросив замінити його 22.05.2017 року, свідок погодилась. 22.05.2017 року приблизно о 14.00 год. до свідка звернулась завідуюча гуртожитком ОСОБА_7 із проханням надати пояснення чому вона знаходиться а робочому місці замість ОСОБА_1 Свідок зазначила, що вказану заміну необхідно було погодити з завідуючою гуртожитку, в підпорядкування якої вона та ОСОБА_1 знаходились.

Допитаний у судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 суду пояснили, що прибули до приміщення гуртожитку 22.05.2017 року у зв'язку із службовою запискою та повідомленням завідуючої гуртожитком № 1 про відсутність на робочому місці чергового по гуртожитку ОСОБА_1 Перевірку наявності особи на робочому місці 22.05.2017 року здійснювали двічі о 16.30 та о 20.00. Підтвердили обставини, викладені у актах №1 та № 2.

Досліджені у судовому засіданні письмові докази та отримані покази свідків є належними та допустимими доказами в силу положень ст.ст. 76, 77 ЦПК України, відсутності позивача ОСОБА_1 22.05.2017 року на робочому місці без поважних причин.

За приписом ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Право ОСОБА_1 на надання пояснень щодо обставин 22.05.2017 року відповідачем було забезпечене, а ОСОБА_1 реалізоване у повному обсязі, та надано пояснення 23.05.2017 року у пояснювальній записці.

Крім того, суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що останньому не було вручено наказ про звільнення у день його звільнення, оскільки по-перше відмова ОСОБА_1 від отримання копії наказу зафіксована у відповідному акті, по-друге, допитана у судовому засіданні заступник з кадрової роботи коледжу ОСОБА_6, як свідок, суду пояснила, що особисто ознайомлювала позивача із наказом про звільнення, текст наказу було доведено до його відома, однак спочатку останній відмовився отримувати наказ, разом з тим в подальшому звернувся та отримав копію, про що поставив свій підпис у наказі.

Матеріали цивільної справи свідчать про те, що при звільненні позивача відповідачем додержано передбачені ст.ст. 147, 148, 149 КЗпП України правила й порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Також суд звертає увагу на те, що позивачем не оскаржувався наказ № 57-ОС від 16.06.2017 року, яким останнього було звільнено із займаної посади.

Таким чином, суд виходить з того, що належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76,77 ЦПК України, позивач на підтвердження того, що його звільнення було незаконним суду не надав, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним звільнення.

Крім того, на думку суду не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, оскільки відповідно до наказу відповідача № 94-Од від 26.07.2017 року позивачу було донараховано та виплачено як заробітну плату за період з 25.08.2016 року по 30.04.2017 року, так і компенсацію за несвоєчасну виплату, що стверджується відповідними платіжними відомостями та корінцями про виплату.

На підставі викладеного, ст.ст. 36, 40, 235, 237, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 23.04.2018 року.

Суддя