АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/2246/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Римар Г.М.
Провадження № 22-ц/789/428/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Танцюра О.В.

апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 596/2246/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Гусятинського районного суду від 30 жовтня 2014 року (постановлену суддею Римар Г.М.) у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Гусятинського районного управління юстиції Вівчар Х.М. про встановлення тимчасового обмеження виїзду за межі України ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року старший державний виконавець відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції звернувся з поданням про обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_1, посилаючись на те, що у відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження №35818478 від 18 грудня 2012 року з примусового виконання: виконавчого листа №2-2130/2011 від 4 липня 2011 року, виконавчого листа № 1915/1090/2012 від 25 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 коштів.

ДВС зазначив, що ОСОБА_1 до 27 травня 2014 року працював лікарем-анестезіологом у Копиченецькій районній лікарні і кошти стягувались із його заробітної плати. Після звільнення боржника за адресою, зазначеною у виконавчому листі не виявлено, будинок на момент перевірки зачинений, майна та інших доходів, на які можна було б звернути стягнення, не виявлено.

Вважає, що наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на нього за виконавчими документами, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України до проведення повного розрахунку перед стягувачем.

Ухвалою Гусятинського районного суду від 30 жовтня 2014 року подання державного виконавця ДВС Гусятинського районного управління юстиції задоволено:

-тимчасово обмежено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, у праві виїзду за межі України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на те, ухвала суду винесена на підставі неповного з'ясування та недоведеності всіх обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що державним виконавцем не доведено факт його ухиляння від виконання зобов'язань.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та зіслався на обставини викладені в ній. Додатково пояснив, що після звільнення з роботи у червні 2014 року він поїхав в зону АТО, зараз волонтер. При перевозці пораненого в Італію на операцію, на кордоні стало відомо про встановлене судом обмеження у праві виїзду за межі України. У 2016 році він на нетривалий час (кілька місяців) влаштувався на роботу у медичну клініку, щоб оформитись на пенсію за вислугу років. Він не знав, що про влаштування на роботу і вихід на пенсію потрібно повідомляти ДВС. Кошти в сумі 100 000 дол США він позичав для знайомих, які ще тоді написали розписку і проводили перемовини із стягувачем, тому він вважав, що питання вирішилось. Про стягнення за виконавчим листом на користь банку 2 556 грн він не знав, можливо справа розглядалась у його відсутності і вказаний борг він поверне протягом кількох днів.

Гусятинський відділ ДВС надіслав суду заяву про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв'язку з тим, що його представник за дорученням прийматиме участь цього числа в Гусятинському районному суді.

Апеляційний суд вважає вказану причину неповажною, оскільки відділ ДВС може представляти начальник та приходить до висновку про розгляд апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи доказами у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судової ухвали, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що на виконанні відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції було зведене виконавче провадження №35818478 від 18 грудня 2012 року відносно ОСОБА_1:

1) виконавчий лист №2-2130/2011 від 4 липня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» 2556,85 грн. боргу, 171 грн. судових витрат;

2) виконавчий лист № 1915/1090/2012 від 25 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 798500 грн. боргу.

Задовольняючи подання старшого державного виконавця Гусятинського районного відділу державної виконавчої служби, суд першої інстанції виходив з того, що з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 слід обмежити у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчими документами.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу вимог ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи, або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Оскільки, відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Отже, в контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання виконавчих документів, тобто наявності у боржника реальної можливості (майна, грошових коштів) виконати зобов'язання, однак - відсутність спроб зробити це з неповажних причин.

Статтею 12 ЗУ "Про виконавче провадження" визначені обов'язки боржника виконавчого провадження, і зокрема: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, встановлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Старшим державним виконавцем до подання, окрім виконавчих листів та постанов про відкриття виконавчих проваджень (супровідні листи про їх направлення та отримання не долучені) долучено довідки Гусятинського ДАІ та державної інспекції сільського господарства у Тернопільській області про те, що за ОСОБА_1 транспортні засоби не числяться, довідку ДПС про відсутність інформації стосовно доходів ОСОБА_1, довідку ПФУ про відсутність інформації про місце роботи та даних про отримання ним пенсії, а також акт державного виконавця від 16 жовтня 2014 року, в якому зазначено, що при виході за місцем проживання ОСОБА_1 для перевірки його майнового стану, будинок був зачинений (не зазначено, в якій годині здійснювався вихід)

Отже, докази, які б свідчили про невиконання ОСОБА_1 вище вказаних обов'язків, і як наслідок - які б свідчили про факти ухилення від виконання судових рішень, в матеріалах справи відсутні.

В порушення вимог ст.11 ЗУ "Про виконавче провадження", суд першої інстанції не звернув уваги на те, що юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду законом передбачені не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку, що наявність заборгованості у боржника свідчить про ухилення його від виконання зобов'язання.

Сам по собі факт невиконання чи неналежного (несвоєчасного) виконання боржником зобов'язань, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань та вжиття державним виконавцем усіх заходів для забезпечення їх виконання, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення подання є таким, що суперечить нормам процесуального права.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції, як така що постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нової - про відмову в задоволенні подання відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Гусятинського районного суду від 30 жовтня 2014 року скасувати і постановити нову, якою відмовити головному державному виконавцю відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст рішення складено 5 травня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська