АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/1189/17 22-ц/774/262/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/1189/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 серпня 2017 року, яке ухвалено суддею Науменком Я.О. о 12 годині 18 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом вселення в квартиру, посилаючись на те, що вони з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований і проживає у цій квартирі, але всіляким чином перешкоджає позивачці у вільному доступі до квартири і не дає їй можливості проживати у ній, тим самим створюючи перешкоди у користуванні приватною власністю.

Оскільки добровільно вирішити питання про вселення позивачки відповідач відмовився, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом та просила суд: усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, які чинить ОСОБА_2, шляхом її вселення у вказану квартиру.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 1600.00 грн. компенсації витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на помилковість висновку суду щодо відсутності з боку ОСОБА_2 перешкод у користуванні позивачем її часткою квартири. Так, суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що вхідні замки у квартирі не змінено, залишив без уваги доводи позивача про те, що відповідач перешкоджає їй у доступі до квартири шляхом погроз виклику міліції та складання заяви про те, що вона його обікрала. Також, зазначає, що суд першої інстанції незаконно витребував у неї правоустановлюючи документи на квартиру АДРЕСА_2, а потім зазначив, що позивач має інше місце проживання, що, на її думку, жодним чином не може свідчити про відсутність спору щодо користування квартирою АДРЕСА_1.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_2, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29.05.2014 р., виданим Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.4).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.01.2015 р. державним нотаріусом Криворізької районної державної нотаріальної контори, спадкоємцями зазначеному у цьому свідоцтві ОСОБА_4, 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року є: на 1/2 (одну другу) частку її донька ОСОБА_1 та на 1/2 (одну другу) частку її чоловік ОСОБА_2. Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається з права на двокімнатну квартиру, житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 43,5 кв.м.,яка розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №39497625 від 30.01.2015 р. вбачається, що ОСОБА_5 належить 1/2 двокімнатної квартири житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 43,5 кв.м., яка розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №38535038 від 03.10.2014 р. нотаріусом Криворізької районної державної нотаріальної контори здійснено реєстрацію спадкової справи спадкодавця ОСОБА_4 (а.с.8).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_2 від 30.01.2015 р. ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Таким чином, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом позивач є власником 1/2 квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач, ОСОБА_2, який був чоловіком покійної матері позивачки є, відповідно, власником 1/2 зазначеної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність перешкод з боку відповідача ОСОБА_2 в користуванні належною їй часткою квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст. 11 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, та ст. 15 ЦК України слідує, що цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені атами цивільного законодавства. Кожна особа має право на цивільний захист.

Захист же цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема: звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, частина 4 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норми закріплено й у ст. ст. 76-83 ЦПК України, у редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та згідно ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням відсутні, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

На думку колегії суддів, вирішуючи даний спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Крім того, навіть з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що між сторонами існує спір не щодо користування житловим приміщенням, а щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за одним із співвласників, шляхом відчуження частки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, або ж навпаки (а.с. 2).

Зважаючи на те, що 07 лютого 2018 року, тобто під час перегляду справи в апеляційній інстанції, ОСОБА_1 відчужила належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, колегія суддів приходить до висновку про те, що, на теперішній час, спір між сторонами щодо спірної квартири вирішено по суті та ОСОБА_1 втратила, як право власності на частину квартири, так і право користування цією квартирою, у зв'язку з чим заявлені нею позовні вимоги щодо вселення до квартири АДРЕСА_1 взагалі не можуть бути задоволені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: