Справа № 318/403/18 Номер провадження №2/318/339/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2018 р. м. Кам'янка-Дніпровська

Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області в складі: судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 26 лютого 2015 року відповідачка ОСОБА_3, взяла на себе зобов'язання повернути їм борг у сумі 50 000,00 грн. до 01 травня 2015 року. Вказаний факт підтверджується розпискою. На сьогоднішній день грошові кошти відповідачкою не повернуті. 02 лютого 2018 року вони направили на адресу відповідачки претензію про необхідність виконати зобов 'язання та повернути борг у п 'ятиденний строк з дня отримання претензії. Дану претензію ОСОБА_3 отримала 11 лютого 2018 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується документально. Відповідно до розгорнутого розрахунку відшкодування матеріальних втрат та санкцій станом на 21.02.2018 року, заборгованість за зобов'язаннями становить - 50 000,00 грн. - основна сума; інфляційні нарахування - 35 564,37 грн.; проценти річних від простроченої суми - 4 487,67 грн. Отже, загальна сума вимог становить - 90 052,04 грн. Даний розрахунок додається. Просили стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на їх користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 90 052 грн. 04 коп., судовий збір у розмірі 704,80 грн., витрати з правової допомоги 3876,40 грн.

Ухвалою суду від 07.03.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відкрито провадження.

04.04.2018 р. від ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, надійшов відзив на позовну заяву про стягнення боргу, в якому зазначається, що позовні вимоги є необгрунтованими з наступних підстав. Позивачами зазначено, що відповідачка взяла на себе зобов'язання повернути борг у сумі 50 000 гривень до 01 травня 2015 року та посилаються на норми законодавства, що регулюють укладення договору позики, проводять розрахунки витрат, вказують на санкції в разі порушення умов договору позики. Так, 11.08.2013 року, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох автомобілів під керуванням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 В результаті ДТП ОСОБА_6 загинув, позивачів по справі було визнано потерпілими по кримінальному провадженню. Під час досудового розслідування та судового розгляду справи було встановлено, що в ДТП винен ОСОБА_5 Потерпілі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявили цивільний позов по справі. Оскільки, на той час, син відповідачки не мав достатньо коштів на відшкодування завданих збитків, то частково обов'язок відшкодовувати потерпілим завдані матеріальні збитки та моральну шкоду взяли на себе батьки ОСОБА_5, в тому числі мати ОСОБА_3 Потерпілі наполягали на відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. і не будуть наполягати на покаранні у вигляді позбавлення волі для ОСОБА_5 З метою урегулювання питання відшкодування завданої моральної шкоди відповідачка 26.02.2015 року звернулася до позивачів з проханням зменшити суму моральної шкоди. Однак, вони погодилися не наполягати на суворому покаранні для ОСОБА_5, якщо відповідачка напише письмову розписку про передачу коштів до 01.05.2015 року. Не маючі в наявності грошових коштів, ОСОБА_3 написала розписку, яку і передала позивачам по справі. ОСОБА_5 до судового розгляду справи, знайшов кошти для відшкодування шкоди потерпілим та передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 000 гривень, про що є відповідна розписка. В той же день, в судовому засіданні під час судових дебат, потерпілі відмовилися від позовних вимог та висловили свою думку стосовно покарання сина відповідачки по справі. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно наголошували, що ОСОБА_3 не виправдала їх сподівань та не відшкодувала, як обіцяла моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень. Вважає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Від представниці позивачів ОСОБА_7 20.04.2018 р. надійшла відповідь на відзив, згідно якої ствердженням відповідача, який не погоджується з тим фактом, що між сторонами по даній справи не виникало відносин, що відповідають умовам складання договору позики, треба зазначити, що позивачами до суду було надана розписка, яка містить усі вище вказані елементи та всі вищевказані вимоги були додержанні сторонами по справі. А саме, в розписці чітко прописані всі реквізити сторін (ПІБ, ІПН, місце реєстрації / проживання кредитора і боржника, паспортні дані сторін і.т.д.). На підставі викладеного, просила суд критично віднестися до обставин викладених ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

У Постанові Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 року за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вказано, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що згідно копії розписки від 26.02.2015 р. ОСОБА_3 зобов'язана повернути гроші в сумі 50 000 грн. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 01.05.2015 р., у випадку несплати буде застосована неустойка (а.с. 8).

Позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02.02.2018 р. на адресу ОСОБА_3 була направлена претензія щодо повернення боргу (а.с. 9).

Згідно розгорнутого розрахунку відшкодування матеріальних втрат та санкцій, який наданий позивачами, заборгованість за зобов'язанням складає 90 052,04 грн., з яких - заборгованість за зобов'язанням у розмірі 50 000 грн., інфляційні нарахування 35 564,37 грн., проценти річних від простроченої суми 4 487, 67 грн. (а.с. 11-12).

Предметом спору у зазначеній цивільній справі є гроші, які ОСОБА_3 зобов'язана повернути позивачам в обумовлений строк.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ІІК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно достані 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Як видно, з наданої розписки, жодних даних про факт отримання коштів в борг вона не містить. Крім того, в розписці не вказано ні факту, ні дати передачі коштів. Тобто, між сторонами не виникало відносин, що відповідають умовам укладення договору позики, надана розписка не містить даних про отримання коштів, всі наявні докази спростовують факт передачі позивачами грошових коштів відповідачці, в якості та на умовах договору позики.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що обставини викладені позивачами в обґрунтування позовних вимог не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а тому позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 90 052,04 грн., не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачам відмовлено у задоволенні позовних вимог, то сума сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн., витрати з наданням юридичних послуг у розмірі 3876,40 грн. не підлягають розподілу між сторонами.

На підставі ст.ст. 202, 207, 509, 1046, 1047 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77-83, 89, 141, 259, 265, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:В. В. Васильченко