ПОСТАНОВА

Іменем України

02 травня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/1486/16-ц

провадження № 22-ц/781/630/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - адвокат ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4

представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5

представники відповідача ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2017 року у складі судді Іванової Н.Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Зазначала, що між нею та ОСОБА_3 укладено усний договір позики, відповідно до якого нею 15 листопада 2011 року передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 20000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_3 зобов'язався повернути суму позики на першу її вимогу за курсом НБУ на момент повернення коштів.

Факт передачі нею коштів ОСОБА_3 підтверджується розпискою від 15 листопада 2011 року, власноруч написаною ОСОБА_3, в якій обумовлені мета отримання коштів та строк їх повернення. 06 лютого 2016 року нею вручено ОСОБА_3 вимогу про повернення суми позики, однак ОСОБА_3 зазначив, що цієї суми коштів у нього немає і повернути кошти він не може. На день подачі позову до суду позика не повернута, сума боргу з курсом НБУ складає 529940 грн.

Просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 529940 грн., стягнути судовий збір в сумі 5000 грн.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 червня 2016 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 залучено у якості співвідповідача у справі ОСОБА_4 (а.с.26).

13 червня 2016 року ОСОБА_1 подала позов про солідарне стягнення боргу за розпискою від 15 листопада 2011 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.30-31).

Згідно зі свідоцтвом про шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с.88).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 529940 грн. боргу за борговою розпискою від 15 листопада 2011 року. В задоволенні позову до ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, стягнути на її користь з відповідачів солідарно суму боргу в розмірі 529940 грн. Зазначає, що на момент укладення договору позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. Судом не було взято до уваги наявні в матеріалах справи докази на підтвердження отримання позики згідно з цільовим призначенням та її використання ОСОБА_3 саме в інтересах сім'ї. В судовому засіданні було встановлено і підтверджено як показами свідків, так і письмовими доказами, що отримані в борг кошти в сумі 20000 доларів США використані ОСОБА_3 саме на придбання у власність квартири АДРЕСА_1. В якості єдиного допустимого доказу вартості квартири судом визнано суму, зазначену в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу. При цьому судом проігноровано свідчення як покупця, так і продавця про те, що в договорі купівлі-продажу сторонами було визначено не ринкову вартість квартири, а балансову, яку вони зазначили з метою обрахування та сплати податку на прибуток. Також судом не взято до уваги оригінал письмової розписки продавця квартири про отримання від покупця коштів в сумі 20000 доларів США в рахунок вартості квартири. Є помилковим і висновок суду щодо відсутності підстав для солідарного стягнення боргу з ОСОБА_4 через відсутність її письмової згоди на укладення договору позики її чоловіком ОСОБА_3 Про те, що кошти на придбання квартири будуть отримуватись в борг ОСОБА_4 було відомо, оскільки власних коштів для придбання квартири відповідачі не мали. ОСОБА_4 не знала лише про те, що позика була оформлена письмово і що її чоловік ОСОБА_3 надав їй письмову розписку на підтвердження отримання коштів в борг. Відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою придбання у спільну власність майна, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним.

Апеляційне провадження відкрито 03 квітня 2018 року (а.с.169), розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 02 травня 2018 року (а.с.186).

У відзиві на апеляційну скаргу представники відповідача ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір за своєю правовою природою є договором позики. Аналізуючи зміст розписки ОСОБА_3 та норми чинного законодавства можна дійти висновку, що невиконання позичальником зобов'язань за договором позики є підставою для стягнення саме з нього суми боргу. Договором позики не покладається обов'язок виконання на дружину позичальника. Навіть за умови доведення факту надання дружиною згоди на укладення договору у останньої не виникає солідарного обов'язку з боржником і вона не може відповідати за зобов'язаннями позичальника. Дружина відповідно до ч.4 ст.73 СК України може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім'ї, а одержане за договором використано на її потреби. Матеріалами справи встановлено, що вказаний договір укладено ОСОБА_3 самостійно, без згоди дружини. Крім того договір укладено не в інтересах сім'ї, докази використання коштів, одержаних за договором саме в інтересах сім'ї відсутні. Умова в розписці, що вказані кошти позичаються ОСОБА_3 саме для купівлі квартири є надуманою та суперечить обставинам справи, нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу, в якому визначена ціна квартири. Договір, укладений одним з подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя (а.с.177-179).

В засіданні апеляційного суду представник позивача та представник відповідача ОСОБА_3, який рішення суду не оскаржував, підтримали доводи апеляційної скарги, представники відповідача ОСОБА_8 просили рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін відповідно до ст.375 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст.1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Оригіналом розписки підтверджується, що 15 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 у борг кошти в сумі 20000 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_1. Кошти позичальник зобов'язався повернути в сумі 20000 дол. США за першою вимогою позичальника по курсу на день повернення позики (а.с.6,74).

06 лютого 2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів, в якій остання просила повернути суму коштів в розмірі 20000 дол. США за курсом НБУ на момент повернення в тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги (а.с. 7), однак вимогу не виконав, позичені кошти не повернув.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є рідними братом і сестрою.

З пояснень учасників справи вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 25 листопада 2015 року розірвано укладений 02 травня 2009 року шлюб між відповідачами у цій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка 27 листопада 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зокрема квартири АДРЕСА_1, яка придбана в період шлюбу за нотаріально посвідченим 15 листопада 2011 року договором купівлі-продажу (а.с.89-92). В п.2.1 договору купівлі-продажу зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 35106 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання договору.

Таким чином, спір про стягнення боргу за договором позики виник через 5,5 років після дати, зазначеної в розписці, та після подання ОСОБА_4 позову про поділ спільного майна подружжя, який до цього часу судом не розглянуто: джерела набуття подружжям спільного майна не встановлені, частки подружжя у праві власності на цю квартиру не визначені, також відсутній висновок суду, чи є ця квартира спільним майном подружжя, чи є позов про визнання цієї квартири особистою власністю ОСОБА_3

Представники відповідача ОСОБА_4 обґрунтовано в своєму відзиві на апеляційну скаргу (а.с.178 зворот) посилаються на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612 цс15 про те, що для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначене питання вирішується у спорі про поділ майна подружжя, а не в спорі про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539 цс16.

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Судом з достовірністю встановлено, що письмова згода ОСОБА_8 на укладення ОСОБА_3 договору позики відсутня, хоча цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З пояснень як позивача, так і відповідача ОСОБА_3, із змісту апеляційної скарги (а.с.138) вбачається, що про укладення письмового договору позики ОСОБА_8 не попереджалася, згода від неї на укладення цього правочину не бралася, це було зроблено таємно і про наявність розписки вона дізналася після пред'явлення до неї позову. В письмових поясненнях до апеляційного суду ОСОБА_3 особисто зазначає, що про оформлення боргової розписки він дружині нічого не казав, бо знав її негативну реакцію (а.с.206-207).

Суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених вимог про стягнення боргу за договором позики, який відповідач ОСОБА_8 не підписувала, письмової згоди на його укладення не давала. На підставі наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень доказів, яким дав належну оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного та обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення боргу з дружини позичальника. Питання щодо джерела набуття коштів для предбання квартири підлягає вирішенню в спорі про поділ майна подружжя, який ще не розглянуто.

В межах доводів та вимог апеляційної скарги підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про стягнення суми боргу з відповідачів солідарно не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняКіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 07 травня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: А.М.Головань

О.Л.Карпенко