Справа № 183/5806/17
№ 2/183/921/18
13 березня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
при секретарі Демяненка Р.К.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про позбавлення права користування житловим приміщенням,-
14 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням будинком №10 по вул. Монастирській (ОСОБА_4) в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником домоволодіння - будинку № 10 по вул.Монастирській (ОСОБА_4) в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_5
На даний час, з моменту фактичного придбання вищезазначеного домоволодіння ОСОБА_1 не може здійснити свою реєстрацію місця проживання, оскільки в домоволодінні зареєстровані дві інші особи, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Зазначені особи були зареєстрованими в домоволодінні і на момент йог придбання, але фактично в ньому не мешкали вже тривалий час. Зі слів колишнього власника будинку позивачу відомо, що відповідачі не мешкають в будинку вже декілька років, але дійсно зареєстровані і, за необхідності, самостійно зможуть прибути та добровільно знятися з реєстрації. Почекавши півроку самостійного зняття з реєстрації відповідачів, позивач змушена була звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки відповідачі так і не зявилися для добровільного знання з реєстрації. Таким чином, фактично не проживаючи за зазначеною адресою, відповідачі залишаються зареєстрованим у домоволодінні, позивач не може здійснити свою реєстрацію у даному житлі, своїх рідних, що значно звужує її законні права та інтереси. Наявність реєстрації відповідачів у домоволодінні порушує права позивача вільно, на свій розсуд, розпоряджатися своєю власністю. У звязку з зазначеним, позивач посилаючись на ст. 391 ЦК України, просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням будинком №10 по вул.Монастирській (ОСОБА_4) в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
Представник позивача ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України, тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті.
У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є власником будинку № 10 по вул. Монастирській (до перейменування ОСОБА_4) в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 864, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.11.2016 року(а.с.5,6).
Згідно довідки виконавчого комітету Новомосковської міської ради №3271 від 18.07.2017 року, а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області в зазначеному будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.7,16,17).
Суду подано довідку голови квартального комітету №3 від 21 листопада 2017 року, у відповідності до якої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані але не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 (ОСОБА_4) в м. Новомосковську Дніпропетровської області з січня 2017 року (а.с.27).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1, наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком № 10 по вул. Монастирській (ОСОБА_4) в м. Новомосковську Дніпропетровської області, що є належним способом захисту порушеного права позивача, визначеного законом. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 383, 391 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 10 по вул. Монастирській (ОСОБА_4) в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.