Справа № 408/66/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.,

при секретареві Негоді В.Е.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника органу опіки та піклування ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, служба у справах дітей Станично-Луганської районної державної адміністрації, в якому позивач просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 з нею,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свою вимогу позивач вказала, що 24 червня 2007 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, 09 липня 2013 року. Відповідач з квітня 2006 року забрав старшого сина ОСОБА_6 до своїх батьків, котрі проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, с-ще Вільхове, вул. Некрасова, 69, і не дозволяє їй спілкуватись та зустрічатись з ним, налаштовує його проти неї. Молодший син залишився проживати із нею, оскільки він відповідачу не потрібний, і він з ним не спілкується. Не згодна, щоб старший син проживав з відповідачем. Вважала, що утримання старшого сина з відповідачем, де його вихованням займається мати відповідача, а також розлучення рідних братів вкрай негативно впливає на їхній психічний стан та може в майбутньому призвести до непоправних наслідків у вигляді порушень нормального психічного розвитку кожного з дітей.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, підтвердили наведені у позові обставини. На поставлені запитання позивач відповіла, що зараз у неї нормальні умови для проживання дітей. Впевнена, що син за нею сумує, однак його налаштовують проти неї. До відповідача вона не приїжджає, оскільки востаннє усе закінчилось бійкою. На даний час вихованням сина займається свекруха, оскільки відповідач став пити. Зі свекрухою у неї відносини не склались. Підтвердила, що застосовувала до старшого сина фізичну силу у виховних цілях, тобто хлопала його по сідницях, давала запотиличники, ставила до кута, іншими словами тримала сина у «їжакових» рукавицях. Стверджувала, що коли вони з відповідачем стали проживати окремо, то усе трималось не неї. Відповідач всього один раз приїжджав до молодшого сина, допомоги їм не надає.

Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач суду пояснив, що старший син проживає з ним, оскільки позивач його залишила з ним. Стверджував, що позивач погано ставилась до старшого сина, била його головою о стіл, закривала у підвалі, тому син сам виявив бажання проживати з ним. Заперечував факт того, що він старшого сина любить більше ніж молодшого. Вказував, що бажав би частіше бачитись з молодшим сином, але позивач йому це заборонила, сказавши, щоб він у неї не зявлявся. Заперечував факт того, що він побив дружину. Наполягав на тому, що позивач сама розділила дітей. Підтвердив, що вихованням сина займаються більше його батьки, оскільки він працює, але він також бере участь у його вихованні.

Представник органу опіки та піклування в суді підтвердив висновок служби у справах дітей Станично-Луганської районної державної адміністрації від 06.07.2016 № 225, яким було визнано доцільним залишити проживати старшого сина сторін з відповідачем. Зазначив, що даний висновок, незважаючи на фактично однакові умови для проживання дітей у сторін, заснований, насамперед, на особистій прихильності дитини до батька, про шо він заявив на засідання комісії з захисту прав дитини.

Заслухавши осіб, які брали участь у справі, в тому числі сина сторін, щодо якого виник спір, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією №50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України передбачено, - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони з 24 червня 2007 року знаходились у зареєстрованому шлюбі, який наразі за рішенням суду розірвано. З квітня 2016 року сторони не проживають разом.

Зі свідоцтв про народження дітей вбачається, що сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, 09 липня 2013 року.

На даний час позивач з молодшим сином проживає у будинку своїх батьків за адресою: Луганська область, Станично-Луганський район, с. Велика Чернігівка, вул. Підгірна, 43. Відповідач залишився проживати зі старшим сином у будинку, де вони мешкали з позивачем разом, за адресою: Луганська область, Станично-Луганський район, с-ще Вільхове, вул. Некрасова, 49.

Як свідчать акти обстеження умов проживання за адресами проживання сторін (див. а.с. 57, 58), то з них йдеться, що умови для проживання дітей у них створені рівні. Позивач та відповідач мають власний дохід, аліментні вимоги на утримання дітей ними друг до друга не предявлялись.

Шлюб між сторонами розпався через різні характери і фактично особисту неприязнь з боку позивача до відповідача. Внаслідок розірвання сімейних відносин, як зазначалось вище, фактично розлученими між собою виявились й їхні діти, що безумовно негативно впливає та може вплинути в майбутньому на їхні взаємовідносини, як між рідними братами.

Між тим, з наведених вище правових норм йдеться, що суд під час вирішення спорів щодо проживання дітей з їх батьками, крім всього іншого, повинен враховувати інтереси самої дитини, щодо якої виник спір.

Опитаний в судовому засіданні ОСОБА_6, якому на час розгляду справи виповнилось повних одинадцять років, однозначно суду повідомив, що бажає залишитись проживати із батьком в с-ще Вільхове, хоча й повідомив, що сумує за молодшим братом. Категорично заявляв, що до матері не поїде. Жити в с. Велика Чернігівка не хоче, вказуючи, що його там ображали.

Наведене переконало суд, що в даному випаду позов ОСОБА_1 необґрунтований, в задоволенні якого слід відмовити, оскільки вона не довела обставин, що старшого її сина силоміць утримують з батьком. Крім того в суді наявними у справі доказами, чого не заперечувала позивач, були спростовані обставини, що відповідач самовільно забрав їхнього старшого сина.

В даному конкретному випадку суд вважає, що сторонам слід відкинути особисті неприязні стосунки на задній план і вирішити питання щодо належного спілкування і проводження часу між рідним братами. Для цього, як позивачу, так й відповідачу необхідно налагодити спілкування зі своїми дітьми, що не проживають з ними, та не чинити перешкод друг другу в цьому, а діяти виключно в інтересах дітей, а не із власних потреб.

Із пояснень ОСОБА_6 дійсно прослідковуються певне налаштування його проти матері. Однак, на переконання суду, це налаштування йде, насамперед, не від відповідача, а від його батьків. За таких обставин, відповідач повинен дбати про присікання таких фактів та виховувати сина у дусі поваги до власної матері, незважаючи, на те, що остання може й була до нього дещо сурова.

До цих висновків суд дійшов з пояснень батьків відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які допитувались в суді в якості свідків, слова яких співпадали зі словами малолітнього ОСОБА_6

Суд в цілому не бере до уваги пояснення цих свідків, оскільки, мати відповідача взагалі заявила, що знаходиться у неприязних стосунках з колишньою невісткою, батько відповідача завив, що має неприязнь до колишньої невістки. Крім того їх пояснення спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_10, яка суду пояснювала, що саме бабуся у школі влаштовувала сварки і конфлікти. Також їх словесна характеристика позивача спростовується позитивною характеристикою останньої за місцем її проживання.

Також суд не бере до уваги доводи позивача, що відповідач її побив, оскільки цьому факту нею не було надано належних доказів. З цих же причин суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно жорстокого поводження позивача зі своїм старшим сином.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, с-ще Вільхове, вул. Некрасова, 49, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, іпн. НОМЕР_1, до ОСОБА_3, який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, с-ще Вільхове, вул. Некрасова, 49, іпн. НОМЕР_2, про визначення місця проживання малолітньої дитини залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 273 Цивільного процесуального кодексу України, яке може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 13 квітня 2018 року.

Головуючий: