Справа № 303/7997/13-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/7997/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2017 року, головуючий суддя Камінський С.Е., -

встановив:

У листопаді 2013 року ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу мотивуючи наступним.

18.09.2010 банк уклав із ОСОБА_2 кредитний договір № 25/08-15, за яким надав їй кредит у розмірі 25000,00 грн строком по 17.03.2010 зі сплатою за нього 36% річних. Виконання зобовязань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з кожним із яких був 18.09.2010 укладений окремий договір поруки (№ 01/25/08-15 і № 02/25/08-15 відповідно).

Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу. Банк 26.01.2010 уже звертався до суду по стягнення боргу, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.05.2010 стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь банку 59818,97 грн, щодо цього рішення здійснюється примусове виконання.

Однак, оскільки правовідносини між сторонами не припинилися, банк продовжує нараховувати відсотки за користування кредитом та пеню за несвоєчасне виконання відповідачами зобовязань за кредитним договором.

Станом на 28.10.2013 борг склав 34154,12 грн, а саме: заборгованість за кредитом 9804,43 грн, заборгованість за відсотками 24349,69 грн.

Враховуючи, що сума кредиту (9804,43 грн) вже була стягнута рішенням суду, до стягнення підлягає заборгованість за відсотками (24349,69 грн), що її банк просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2013 позов було задоволено, стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» заборгованість за кредитним договором від 18.09.2010 № 25/08-15 у розмірі 24349,69 грн, а також 243,50 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2016 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2013 було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.04.2017 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2013 і ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Передаючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що суд не усунув розбіжностей у розрахунках з урахуванням наявності чинного судового рішення про стягнення боргу.

Під час нового розгляду справи судом першої інстанції позивач заявою від 11.09.2017 змінив підстави і предмет позову.

Так, позивач визначив заборгованість станом на 02.06.2014 у сумі 217844,61 грн, де борг за відсотками за період з 20.01.2010 по 01.06.2014 26027,23 грн, пеня за простроченими відсотками та кредитом за період з 16.11.2012 по 01.06.2014 191817,38 грн. Оскільки сума пені значно перевищує «розмір заборгованості по комісії» позивач зменшив вимогу про стягнення пені до суми 26027,23 грн.

Заявою про збільшення позовних вимог банк просив стягнути на його користь солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 18.09.2010 № 25/08-15 у сумі 52054,46 грн, що складається з 26027,23 грн боргу за відсотками і 26027,23 грн пені, а також просив покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21.11.2017 у зміненому позові відмовлено.

Позивач ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.

Висновок суду про припинення правовідносин за кредитним договором внаслідок повного виконання рішення суду в цій справі, що до його скасування було чинним, помилковий.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.05.2010 було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 59818,97 грн, що виникла станом на 20.01.2010 і де борг за сумою кредиту складав 19874,90 грн. У цій частині рішення чинне.

Натомість у справі, що розглядається, банк спочатку просив стягнути заборгованість за відсотками в сумі 24349,69 грн за період з 20.10.2010 по 27.10.2013. Скасовуючи рішення суду першої інстанції від 20.12.2013 і ухвалу апеляційного суду від 12.04.2017 суд касаційної інстанції не звернув увагу на розрахунки заборгованості і помилково зробив висновок щодо зарахування стягнених у першій справі з відповідачів відсотків сумою 3982,53 грн як суми, що повинна бути направлена на погашення основної заборгованості за кредитом.

Суд, відмовивши в позові через повне виконання рішення, що в певний час було чинним, не врахував, що виконувалося рішення за період з 20.10.2010 по 27.10.2013 щодо відсотків у сумі 24349,69 грн, тоді як заяву про збільшення вимог щодо періоду з 20.10.2010 по 01.06.2014 із відповідними розмірами боргу за відсотками і пені суд залишив поза увагою.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1048 та інших норм ЦК України відсотки за користування кредитом і пеня підлягають нарахуванню і сплаті до моменту повного виконання зобовязань за кредитним договором (повного повернення кредитних коштів). Наявність судового рішення про стягнення боргу, що не виконане, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, що відображено у відповідній правовій позиції Верховного Суду України.

Заборгованість за сумою кредиту була погашена відповідачами лише 02.06.2014, тому до цієї дати банк правомірно нарахував відсотки і пеню.

Сторона просить рішення суду скасувати, змінений позов задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, що нарахування банком заборгованості за відсотками безпідставне, не враховує рішень, що приймалися судом стосовно боргу, та їх виконання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_5, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України стосовно кредитних зобовязань і поруки в редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 204, 509, 525, 526, 541, 543, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобовязаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов достроково, включно зі штрафними санкціями з боржника і поручителя, які відповідають перед кредитором як солідарні боржники; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник; правомірність правочину презюмується. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 ч. 3 ЦК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Положення ч. 3 ст. 554 ЦК України передбачають, що особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки, а відповідно до норм ст. 559 ч.ч. 1, 4 цього Кодексу, порука припиняється: із припиненням забезпеченого нею зобовязання; після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За загальним правилом, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Сплата відсотків за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 536 ч. 2, ст. 626, ст. 628 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє судове рішення в межах доводів апеляції, вимог, що розглядалися судом першої інстанції, та не розглядає підстав позову і вимог, які не були предметом судового розгляду (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України).

За кредитним договором від 18.09.2010 № 25/08-15 Відкрите акціонерне товариство «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» (у подальшому публічне акціонерне товариство), надало ОСОБА_2 кредит у сумі 25000,00 грн строком по 17.03.2010 зі сплатою за користування коштами 36% річних (п.п. 2.1., 3.2. договору) (а.с. 5-8, 11, 15 т. 1). За умовами договору, за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення (п. 6.1.).

Право банку вимагати у разі порушення зобовязань позичальником дострокового повернення кредиту та сплати всього належного за договором, включно зі штрафними санкціями, окрім того, що передбачене законом, випливає й із положень п. 3.4. та інших умов договору.

Виконання зобовязань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_3 і ОСОБА_4, із якими банк уклав 18.09.2008 окремі договори поруки (№ 01/25/08-15 і № 02/25/08-15 відповідно, а.с. 9, 10 т. 1). За умовами договорів поруки, кожен із поручителів поручився перед кредитором за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, за яким був наданий кредит у сумі 25000,00 грн зі сплатою за нього 36% річних, і зобовязався солідарно із ним відповідати перед кредитором у повному обсязі за порушення (невиконання) зобовязань боржником, сплативши заборговане (зокрема, п.п. 1.1., 2.1., 2.2., 3.1. договорів поруки).

Пунктами 5.1., 5.2. кожного з договорів поруки сторони узгодили, що порука припиняється у таких випадках: із припиненням зобовязання, що забезпечується нею; якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобовязання за кредитним договором не предявив вимоги до поручителя; з інших підстав, передбачених чинним законодавством України. Умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Позичальник порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу, по стягнення достроково всього належного за кредитним договором банк звернувся до суду і заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.05.2010 у справі № 2-995/10 було стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь банку 59818,97 грн (а.с. 156-158 т. 1). Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 09.12.2015 заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11.05.2010 було змінено в частині стягнення пені, розмір такої було зменшено до 19874,90 грн (а.с. 159-162 т. 1).

Цими судовими рішеннями встановлено, що борг позичальника перед банком станом на 20.01.2010 складав 59818,97 грн, з яких заборгованість за кредитом 19874,90 грн, за відсотками 3982,53 грн, пеня кредитором визначалася в сумі 33461,54 грн, штраф за неподання довідки про доходи (п. 6.2. договору) 2500,00 грн. З урахуванням зміни рішення суду першої інстанції до солідарного стягнення з відповідачів належали усі вищевказані суми за винятком пені, розмір якої було зменшено до 19874,90 грн, тобто загалом 46232,33 грн.

Отже, кредитор реалізував право, передбачене кредитним договором і законом, за змістом якого може вимагати дострокового повернення всього заборгованого, тобто, дострокового повного виконання зобовязання боржником, чим визнав строк повного виконання зобовязання таким, що настав (змінив строк виконання зобовязання). Беручи до уваги відсутність даних про зміну дати виконання зобовязання саме внаслідок предявлення вимоги, передбаченої п. 3.4. договору, у взаємозвязку з правом кредитора, зокрема, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу, вказаного у вимозі про дострокове виконання зобовязання, часу отримання (надіслання) такої вимоги, так і предявити вимогу про дострокове повне виконання зобовязання також і шляхом подачі одразу відповідної заяви до суду, зміненим строком виконання зобовязання у даному конкретному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день предявлення позову, вказаний кредитором (26.01.2010).

У листопаді 2013 року, тобто, до ухвалення апеляційним судом рішення від 09.12.2015, ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» подало новий позов до солідарних боржників, де борг визначило станом на 28.10.2013 (за період розрахунку з 20.01.2010 по 28.10.2013) у сумі 34154,12 грн, а саме: заборгованість за кредитом 9804,43 грн, заборгованість за відсотками 24349,69 грн і враховуючи, що сума кредиту (9804,43 грн) була стягнута рішенням суду раніше, визначило до стягнення заборгованість за відсотками в сумі 24349,69 грн (а.с. 2-4, 12, 13 т. 1).

Борг був визначений за період починаючи з 20.01.2010, за період, що не охоплювався розрахунком, яким визначався борг, стягнутий попередніми судовими рішеннями. З розрахунку заборгованості вбачається, що з 31.03.2011 по 27.04.2012 на виконання рішення суду в справі № 2-995/10 на погашення заборгованості за відсотками були зараховані 3982,53 грн, тобто, станом на 27.04.2012 рішення суду в частині стягнення відсотків було виконане.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2016, цей позов було задоволено, стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» заборгованість за кредитним договором від 18.09.2010 № 25/08-15 у розмірі 24349,69 грн, а також 243,50 грн у рахунок відшкодування судових витрат (а.с. 53-55, 133-137 т. 1).

Заявою ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» від 23.12.2013 № 1291 про видачу виконавчих листів у справі, що розглядається, виконавчими листами, виданими Мукачівським міськрайонним судом 17.02.2014 (у період чинності рішення суду від 20.10.2013), листом МВ ДВС Мукачівського міськрайуправління юстиції від 03.02.2016 № 13-313 (а.с. 57, 86, 196, 199, 202 т. 1), іншими матеріалами справи підтверджується, що 27.05.2010 Мукачівським міськрайонним судом був виданий виконавчий лист у справі № 2-995/10, 17.02.2014 були видані виконавчі листи у справі № 303/7997/13-ц, здійснювалося примусове виконання судових рішень і станом на 01.02.2016 орган ДВС визначаючи загальною сумою належне до стягнення в усіх провадженнях зафіксував, що загалом на користь банку було стягнуто 48700,45 грн, залишок нестягнутої суми становив 22843,26 грн.

Постановами держвиконавців Мукачівського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області від 27.02.2017 (виконавчі провадження № 46092342 і № 46092277) і від 28.02.2017 (виконавче провадження № 50869238) закінчені відповідні виконавчі провадження із примусового виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2013 у звязку з повним виконанням, стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит»» заборгованість за відсотками в сумі 24349,69 грн і у відшкодування витрат із оплати судового збору 243,50 грн (а.с. 195,198, 201 т. 1).

Отже, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2013 у період його чинності було виконане повністю. Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.04.2017 указані судові рішення першої та апеляційної інстанцій були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 184-186 т. 1). При цьому, твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що суд касаційної інстанції помилково зробив висновок щодо зарахування стягнених у першій справі з відповідачів відсотків сумою 3982,53 грн як суми, що повинна бути направлена на погашення основної заборгованості за кредитом, безпідставне, позаяк такого висновку в судовому рішенні немає, що було визнано представником сторони в апеляційному суді. Зазначені кошти були зараховані на погашення боргу за відсотками.

Під час нового розгляду справи судом першої інстанції позивач заявою від 11.09.2017 змінив підстави і предмет позову, збільшив вимоги (а.с. 219-220 т. 1). Позивач визначив заборгованість станом на 02.06.2014 у сумі 217844,61 грн, де борг за відсотками за період з 20.01.2010 по 01.06.2014 26027,23 грн, пеня за простроченими відсотками та кредитом за період з 16.11.2012 по 01.06.2014 191817,38 грн. Оскільки сума пені значно перевищує «розмір заборгованості по комісії» позивач зменшив вимогу про стягнення пені до суми 26027,23 грн.

Таким чином, щодо стягнення боргу за відсотками банк доповнив розрахунок періодом з 29.10.2013 по 02.06.2014 і сумою 1677,54 грн, а також предявив нову вимогу про стягнення пені за простроченими відсотками та кредитом за період з 16.11.2012 по 01.06.2014 у сумі 191817,38 грн і з урахуванням зменшення пені просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 18.09.2010 № 25/08-15 у сумі 52054,46 грн, що складається з 26027,23 грн боргу за відсотками і 26027,23 грн пені.

Нові позовні вимоги банк обґрунтував розрахунком боргу (а.с. 221-222 т. 1), з якого вбачається, зокрема, що:

заборгованість за сумою кредиту, що була визначена станом на 20.01.2010 у 19874,90 грн, регулярно погашалася в процесі виконання рішення суду починаючи з 27.04.2012, у розмірі 9804,43 грн ця заборгованість визначалася станом на 21.10.2013, у подальшому продовжувала погашатися і 02.06.2014 була остаточно сплачена в сумі 5456,43 грн;

підтверджується виконання у період з 31.03.2011 по 27.04.2012 рішення суду в справі № 2-995/10 щодо погашення заборгованості за відсотками в сумі 3982,53 грн;

банк продовжував нараховувати відсотки за ставкою 36% річних як у період, визначений договором строком кредитування (по 17.03.2010), так і після цієї дати аж по 01.06.2014 і в такий спосіб визначив заборгованість за відсотками в сумі 26027,23 грн;

пеня у періоді з 16.11.2012 по 01.06.2014 за прострочення повернення суми кредиту розрахована в сумі 61299,53 грн, за прострочення сплати відсотків у сумі 130517,85 грн, разом 191817,38 грн.

З урахуванням наведених норм закону, нарахування відсотків за ставкою, визначеною договором, може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку, якщо інше не передбачено законом або договором, правових підстав для нарахування, сплати, стягнення відсотків за такою ставкою немає. Умови кредитного договору не передбачають нарахування за визначеною договором ставкою відсотків після закінчення строку дії договору.

Договір передбачає строк кредитування (строк повернення кредиту), чіткі строки його виконання, реалізації сторонами цивільних прав і виконання цивільних обовязків, що випливають із договору, строки платежів, що мали здійснюватися у визначені договором періоди (відсотки мали сплачуватися щомісяця до 10-го числа місяця у складі щомісячного платежу), за останній звітний період позичальник зобовязаний був сплатити відсотки не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2. договору (п.п. 4.2., 4.4. та ін.).

У цьому звязку колегія суддів зауважує також наступне. Відповідно до п. 2.1. договору процентна ставка за кредитом була визначена в розмірі 36% річних, водночас у п. 4.1. договору сторони погодили, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту за процентною ставкою 25% річних. У додатку № 1 до договору (графік зниження розміру заборгованості) значення процентної ставки за кредитом не відображене. Таке формулювання кредитного договору не відповідає вимогам щодо належного погодження його істотних умов та правової визначеності, тоді як обовязок належного формулювання умов договору лежить передусім на особі, яка розробила його зміст, запропонувала його форму тощо, тобто, в даному випадку на кредиторі.

Поряд із цим, суд виходить із презумпції правомірності правочину, враховує зміст договорів поруки, в яких зафіксована процентна ставка у 36% річних, чинні судові рішення, що ухвалювалися раніше, тому бере до уваги саме таку ставку.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, неустойки має значення факт ухвалення судом рішення про стягнення боргу з позичальника на користь кредитора, що не виконується (не виконувалося) належним чином. Верховний Суд України у справі, зокрема, № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) у контексті питань про виконання зобовязання, його припинення та відповідальності за порушення зобовязання у взаємозвязку з умовами договору і наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, за змістом якої: відповідно до ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1048 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається, проте, таке, якщо інше не передбачено договором, здійснюється на рівні облікової ставки НБУ.

Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц (провадження № 61-86св18) висловив аналогічну правову позицію, а також зазначив, що стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору (оскільки кредитором було змінено строк виконання основного зобовязання шляхом предявлення позову про дострокове стягнення кредитної заборгованості) законом не передбачено.

Тож право кредитора на предявлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обовязку предявити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Згідно із ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України, суд першої інстанції розглядає справу за позовом, предявленим із зазначених у ньому підстав і в межах заявлених вимог, апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність рішення суду першої інстанції за тими самим правилами і не вправі приймати та розглядати позовні вимоги і підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позивач визначив і предявив до стягнення відсотки, розраховані за встановленою договором ставкою та нараховані за період з 18.03.2010 по 01.06.2014 (після закінчення строку дії договору). Нарахування процентів у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено.

Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, а також про нарахування і стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ питання не ставилося, з цих підстав і щодо такого предмету позов не предявлявся.

За таких обставин, розрахунок відсотків, що слугують базою для нарахування пені за межами строку дії договору, є невірним, необґрунтованим і не може бути покладений в основу розрахунку пені, що вже само по собі тягне необґрунтованість нарахування заявленої до стягнення відповідної пені.

За прострочення повернення суми кредиту позивач розрахував пеню в сумі 61299,53 грн, при цьому, за період з 21.10.2013 по 01.06.2014 починаючи з бази зафіксованого основного боргу за кредитним договором у сумі 9804,43 грн і закінчуючи з урахуванням щомісячної динаміки погашення цього боргу останнім за часом платежем 02.06.2014 в розмірі 5456,43 грн за несвоєчасне повернення суми кредиту позивач нарахував пеню загальною сумою 17008,40 грн.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, відповідачі не заявляли про застосування позовної давності (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 267 ч. 3 ЦК України).

Виходячи з наведеного, з урахуванням обставин справи та дій сторін у процесі, на переконання колегії суддів відповідатиме вимогам закону та буде справедливим таке розвязання спору, за якого на користь кредитора будуть стягнуті кошти в межах обґрунтованого і доведеного, а боржник, який отримав кредитні кошти, порушив зобовязання і не довів відсутності своєї вини в цьому нестиме (в даному випадку нестимуть відповідальність солідарні боржники) у межах такого обґрунтованого і доведеного майнову відповідальність за порушення зобовязання.

Обґрунтованою слід визнати вимогу кредитора про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період після 20.01.2010 в межах строку дії договору (по 17.03.2010) в сумі 1156,55 грн. Вимоги про стягнення відсотків, нарахованих за період з 18.03.2010 по 01.06.2014, і відповідної цьому періоду нарахування пені за несвоєчасну сплату відсотків безпідставні і задоволенню не підлягають.

Неустойка (пеня) є засобом цивільно-правової відповідальності порушника зобовязання, має також компенсаційну природу, оскільки поряд із стимулюванням боржника до належного виконання зобовязання та збільшенням обсягу його відповідальності покликана певним чином компенсувати збитки кредитора, тож не може розглядатися засобом (способом) збагачення. Предявлену до стягнення пеню обставинами справи, які мають істотне значення, не можна визнати обґрунтованою і така в усякому разі є явно надмірною.

Зважаючи на вищевикладене, пеню за прострочення погашення основної заборгованості слід зменшити до мінімальної зафіксованої суми боргу за кредитом (5456,43 грн), пеню за прострочення сплати відсотків за користування кредитом до заборгованості, нарахованої в межах строку дії договору (1156,55 грн). Для задоволення вимог про стягнення пені в більшому розмірі апеляційний суд підстав не вбачає.

У постанові від 17.12.2014 у справі № 6-185цс14 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно з яким: особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ч. 3 ЦК України); норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого; у випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобовязання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За встановлених у справі обставин, кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник за окремим договором, тому підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ст. 554 ч. 3 ЦК України відсутні. У справі йдеться саме про солідарну відповідальність кожного поручителя із боржником, а не про солідарну відповідальність поручителів між собою, у справі не ставиться і не вирішується питання про подвійне стягнення боргу. Фактичному стягненню у будь-якому разі підлягає тільки дійсний, реальний борг, подвійне фактичне стягнення боргу не допускається, питання, повязані з недопущенням подвійного стягнення (забезпечення стягнення саме реально наявного боргу) вирішуються на стадії виконавчого провадження.

Суд першої інстанції наведених вище обставин у контексті підстав для стягнення відсотків і неустойки, зміни позову, скасування попереднього рішення суду не врахував і припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального права. Суд не мав належних підстав для повної відмови в позові.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити частково, стягнувши з боржників на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 7769,53 грн, яка складається зі 1156,55 грн заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, 5456,43 грн пені за прострочення погашення основної заборгованості та 1156,55 грн пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, зазначивши в резолютивній частині рішення про солідарне із позичальником стягнення боргу із кожного з поручителів окремо. У задоволенні інших вимог слід відмовити.

Апеляційний суд вважає за необхідне також зазначити, що оскільки не переглядав рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2013, а рішенням цього суду від 21.11.2017, яке переглядалося, було відмовлено в позові, то для вирішення питання в порядку, передбаченому ст. 444 ЦПК України у колегії суддів підстав немає, що не позбавляє у відповідному випадку за наявності підстав вирішувати питання, повязані з розрахунками між сторонами, відповідно до ст. 444 ч. 9 ЦПК України або на стадії виконання рішення суду.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 та кредит» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2017 року скасувати, змінений позов Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково, стягнути на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та кредит» () солідарно:

зі ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) і ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) заборгованість за кредитним договором від 18.09.2008 № 25/08-15 у розмірі 7769,53 грн (сім тисяч сімсот шістдесят девять гривень 53 коп.), яка складається з 1156,55 грн заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, 5456,43 грн пені за прострочення погашення основної заборгованості та 1156,55 грн пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом,

зі ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) і ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) заборгованість за кредитним договором від 18.09.2008 № 25/08-15 у розмірі 7769,53 грн (сім тисяч сімсот шістдесят девять гривень 53 коп.), яка складається з 1156,55 грн заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, 5456,43 грн пені за прострочення погашення основної заборгованості та 1156,55 грн пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 12 квітня 2018 року.

Судді