Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 154/234/16

провадження № 61-4684св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - Володимир-Волинська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року в складі суддів: Свистун О.В., Грушицького А. І., Федонюк С.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування будинку удаваним та визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2002 року між нею та ОСОБА_6 був укладений шлюб, який у листопаді 2012 року був розірваний на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27 листопада 2012 року.

Після укладення шлюбу вони придбали житловий будинок на АДРЕСА_1. Половину коштів за будинок у сумі 500 доларів США вони сплатили власнику будинку ОСОБА_8 одразу під час домовленості про купівлю будинку у листопаді 2002 року. Це були кошти, подаровані подружжю на весілля. Решту грошей - 500 доларів США, які були ними зароблені протягом спільного проживання, сплатили продавцю у листопаді 2013 року.

У листопаді 2002 року вони вселились до спірного житлового будинку.

У цьому будинку позивач разом з дітьми: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно проживають до цього часу без реєстрації місця проживання. Позивач та діти зареєстровані у батьків позивача. Тривалий час і відповідач був зареєстрований разом із сім'єю у батьків позивача, однак після розірвання шлюбу, а саме: з 23 травня 2013 року, він зареєструвався у спірному будинку.

ОСОБА_6 періодично виїжджав на заробітки до Дніпропетровської області, а після розірвання шлюбу - до м. Сєвєродонецька Донецької області. На початку 2015 року він повернувся додому і з лютого 2015 року був мобілізований до Збройних Сил України.

У серпні 2015 року відповідач звернувся до суду із заявою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Із тексту позовної заяви їй стало відомо, що житловий будинок, у якому вони проживають більше 10 років, оформлений на ім'я відповідача згідно з договором дарування від 19 листопада 2003 року, однак це не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки вказаний житловий будинок вони з чоловіком придбали у ОСОБА_8 за 1 тис. доларів США, отже, мав бути оформлений договір купівлі-продажу, а не договір дарування. Усіма питаннями юридичного оформлення права власності на житловий будинок займався відповідач.

Факт, що в дійсності укладається договір купівлі-продажу, а не договір дарування, чоловік приховав, як від неї, так і від нотаріуса.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 19 листопада 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, удаваним правочином та визнати, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 19 листопада 2003 року було укладено договір купівлі-продажу будинку.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 липня 2016 року в складі судді Лященка О. В. позов задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 19 листопада 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, удаваним правочином та визнано, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 19 листопада 2003 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір дарування житлового будинку був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 всупереч їхньому волевиявленню, оскільки ОСОБА_8 мав намір продати будинок ОСОБА_6 та продав, а останній мав намір купити будинок та купив, сплативши половину його вартості, а решту виплачував разом із дружиною після оформлення права власності на придбаний будинок.

Пояснення ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_4 була присутня в день підписання договору дарування і знала про те, який договір насправді укладається, що спірний будинок був подарований відповідачу нині покійним ОСОБА_8, який був знайомим його батька і сторони його не купували, а отримали в дар від ОСОБА_8, не узгоджуються з доказами, дослідженими судом.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки позивач не заявляла вимог про визнання недійсним вчиненого правочину - договору дарування, який, на думку позивача, є удаваним. Іншого способу захисту цивільного права, що кореспондується із вимогою у позовній заяві, договором або законом не передбачено.

Як на доказ удаваного правочину позивач посилалася на пояснення свідків, які були допитані в судових засіданнях, проте не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань.

Продавець на час розгляду справи помер, проте суд не залучив до участі в справі його спадкоємців як правонаступників.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неправильність обраного способу захисту, обов'язковість визнання договору дарування недійсним та заявлення позову про поділ майна та недопустимість посилання на показання свідків.

Відзив на касаційну скаргу не подавався.

У січні 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 22 листопада 2002 року між сторонами був укладений шлюб, який у листопаді 2012 року був розірваний на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27 листопада 2012 року. У шлюбі сторони мають двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з договором дарування житлового будинку від 19 листопада 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Волинської області Билень Н. П. за реєстраційним № 2-2234, ОСОБА_6 прийняв у дар від ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться на АДРЕСА_1. Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на житловий будинок з надвірними спорудами зареєстровано відповідачем у встановленому законом порядку 15 грудня 2003 року.

Заявляючи позов, ОСОБА_4 посилалася на норми ЦК Української РСР 1963 року, які діяли на час укладення угоди й саме ці норми підлягають застосуванню, як правильно зазначив апеляційний суд.

Відповідно до частин першої, другої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 224 ЦК Української РСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі (частина друга статті 58 ЦК Української РСР).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (постанова втратила чинність на підставі постановиВерховного СудуУкраїни від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСРвизнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонамиугоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, за умови доведеності позивачем удаваності договору дарування суд зобов'язаний застосувати правила, що регулюють угоду купівлі-продажу при вирішенні іншого конкретного спору (поділ спадкового майна, оспорювання подальших правочинів, укладених щодо спірного нерухомого майна).

Касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду про відмову в позові з підстав недоведеності останнього.

Так, рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірвано. У позові про розірвання шлюбу позивач зазначала, що тривалий час подружжя проживає окремо, спільне господарство не веде.

Заявляючи вимоги про визнання правочину удаваним, позивач відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України має довести сам факт укладання удаваного правочину; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Посилання позивача про те, що вони сплатили ОСОБА_8 1 тис. доларів США (500 доларів США у листопаді 2002 року та 500 доларів США у листопаді 2013 року) не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи та апеляційним судом не встановлено.

Спірний договір дарування був укладений 19 листопада 2003 року, посвідчений нотаріально, нотаріусом встановлено особу ОСОБА_8

Що стосується висновку апеляційного суду про те, що факт укладення удаваного правочину та виконання зобов'язань не може доводитися показаннями свідків, Касаційний суд з цим погоджується з огляду на роз'яснення, викладені в пункті 16 постанови ПленумуВерховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними». Так, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених статтею 27 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, стаття 376 ЦК Української РСР). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь.

Такі ж роз'яснення надані у пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Разом із тим не можна погодитися з висновками апеляційного суду, викладеними в мотивувальній частині рішення про те, що вимоги позивача, не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченими ЦК Української РСР (стаття 6). Позивач не заявляла вимог про визнання недійсним вчиненого правочину - договору дарування, який, на думку позивача, є удаваним. Іншого способу захисту цивільного права, що кореспондується із вимогою у позовній заяві, договором або законом не передбачено.

Апеляційний суд помилково виходив із того, що норма статті 235 ЦК України (статті 58 ЦК Української РСР) не може бути застосована через відсутність судового рішення про визнання договору дарування недійсними.

Проте для застосування зазначеної норми попереднє встановлення судовим рішенням недійсності (нікчемності) договорів не вимагається. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року № 6-133цс12.

Заявляючивимогипро визнання договору дарування удаваним, позивач не просила поділити це майно, у зв'язку з чим апеляційний суд вважав, що обраний останньоюспосіб захисту порушених прав не відповідає вимогамчинного законодавства.

Однак вимоги про поділ майна є похідними від вимог про визнання договору дарування удаваним, отже, заявлення таких вимог є правом позивача, а не обов'язком.

Верховним Судом України у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»роз'яснено, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Продавець на час розгляду справи помер, проте суд не залучив до участі в справі його спадкоємців як правонаступників, що також є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Висновок суду про неправильний спосіб захисту є помилковим, але на правильність вирішення справи не впливає.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

І. М. Фаловська

С.П. Штелик