АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 621/755/13-ц Головуючий суддя І інстанції Носов Г. С.
Провадження № 22-ц/790/315/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.

суддів: Коваленко І.П., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 621/755/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Відділ Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області, Зміївська міська рада Харківської області, про поновлення права користування земельною ділянкою за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 жовтня 2017 року (суддя Носов Г.С.), -

встановив:

У травні 2013 року ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи який зазначила, що на підставі договору дарування їй на праві власності належить нежитлова будівля літ. А, загальною площею 190,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 02 серпня 2012 року та 28 березня 2016 року між нею та Зміївською міською радою Харківської області було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. Посилаючись на те, що ОСОБА_2, яка є власником суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 самовільно захопила частину землі, встановила паркан, демонтувавши частину стовпців, що визначали межі земельних ділянок, чим унеможливила ремонт та обслуговування нежитлової будівлі, з урахуванням уточнених у вересні 2016 року позовних вимог, ОСОБА_1 просила зобов'язати ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 34,45 кв.м. за адресою: м. Зміїв Харківської області, АДРЕСА_2 20-а відповідно до Схеми самовільно зайнятої земельної ділянки, позначену буквами «А»-«Б»- «С»-«Д»-«Е» та привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення шиферного паркану з боку північно-східної сторони (ділянка НОМЕР_1) довжиною 5,73 метра відповідно до Схеми самовільно зайнятої земельної ділянки, позначену буквами «Д»-«Е» та з боку АДРЕСА_2 довжиною 1,25 м, позначену буквам «А»-«Б».

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 рокупозов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 34,45 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, відповідно до Схеми самовільно зайнятої земельної ділянки, позначену буквами «А»-«Б»- «С»-«Д»-«Е». Зобов'язано ОСОБА_2 привести земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, у придатний для використання стан шляхом знесення шиферного паркану з боку північно-східної сторони (ділянка НОМЕР_1) довжиною 5,73 метра відповідно до Схеми самовільно зайнятої земельної ділянки, позначену буквами «Д»-«Е» та з боку АДРЕСА_2 довжиною 1,25 м, позначену буквами «А»-«Б». Додатковим рішенням цього ж суду від 30 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 092 грн. 71 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування скарги зазначила, що після початку розгляду справи позивачем було змінено підставу та предмет позову, на час видачі їй Державного акту на земельну ділянку обов'язкове встановлення меж земельної ділянки на місцевості не вимагалося, межі було узгоджено зі Зміївською міською радою Харківської області, під час укладання ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки у 2016 році акт встановлення та закріплення меж земельної ділянки в натурі не складався, з нею не узгоджувався, при цьому суд помилково зазначив Зміївську міську раду Харківської області власником земельної ділянки, не доведено факту встановлення межових знаків між спірними земельними ділянками, експертизу проведено на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеному у 2012 року, який є нечинним, судом допущено арифметичні помилки площі самовільно зайнятої земельної ділянки, стягнуті додатковим рішенням судові витрати були сплачені нею на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, слід дійти висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору дарування ВАМ №727977 від 26 серпня 2003 року ОСОБА_1 на праві власності належить нежитловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 8, 237).

На підставі Державного акта на право приватної власності на землю № 6552 від 14 листопада 2001 року ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 площею 0,08 га в межах згідно плану для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (т.1 а.с. 62). При цьому згідно Протоколу узгодження меж земельної ділянки в натурі та Висновку відділу земельних ресурсів Зміївського району Харківської області про склад та повноту матеріалів по видачі Державного акту на право приватної власності на землю (т.1 а.с. 67, 71) межі земельної ділянки встановлені на місцевості та закріплені межевими знаками встановленого зразка вірно.

02 серпня 2012 року між Зміївською міською радою Харківської області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди, за умовами якого остання набула право користування земельною ділянкою АДРЕСА_2 загальною площею 0,0368 га - забудовані землі, у тому числі 0,0224 га - капітальна одноповерхова будівля, 0,0018 га - тимчасова, 0,0126 га - під проїздами, проходами, площадками для обслуговування розташованої на земельній ділянці нежитлової будівлі (т.1 а.с. 9-12). Вказаний договір було зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Зміївському районі Харківської області 21 серпня 2012 року за № 00962.

Рішенням Зміївської міської ради Харківської області № 34-ІІІ від 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення із земель житлової та громадської забудови комунальної власності територіальної громади Зміївської міської ради Харківської області земельної ділянки площею 0,0408 га та передачу її в оренду для обслуговування нежитлової будівлі (магазину) за адресою: Харківська область, місто Зміїв Харківської області, АДРЕСА_2, 20-а (т.3 а.с. 96).

Рішенням Зміївської міської ради Харківської області від 26 лютого 2016 року № 16-VI затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду вищевказаної земельної ділянки (т.3 а.с. 182), а 28 березня 2016 року між Зміївською міською радою Харківської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування нежитлової будівлі (магазину) загальною площею 0,0408 га (т.3 а.с. 163-168).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що межові знаки на земельній ділянці ОСОБА_2 відсутні, висновком судової земельно-технічної експертизи встановлено невідповідність площі займаної відповідачем земельної ділянки державному акту на право власності на землю, фактичне землекористування ОСОБА_1 не відповідає умовам укладеного 28 березня 2016 року договору оренди землі, а тому порушене право позивача підлягає поновленню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час ухвалення судового рішення, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст. 61 ЦПК України).

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 липня 2015 року, встановлено, що документи, якими підтверджується перенесення земельної ділянки ОСОБА_2 в натуру (на місцевість) та приймання - передачі цієї ділянки ОСОБА_2 відсутні; кадастровий номер зазначеній земельній ділянці не присвоєно, тому відсутні підстави вважати належну ОСОБА_2 земельну ділянку сформованою (т.2 а.с. 78-84, т.3 а.с. 50-51).

Висновком судової земельно-технічної експертизи № 7827 від 26 січня 2015 року встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не відповідає даним щодо площі, параметрів земельної ділянки згідно Державного акту серії НОМЕР_2, який виданий ОСОБА_2 14 листопада 2001 року. Це виразилось у невідповідності площі, міри ліній межі та її вірогідного розташування (т.1 а.с. 198-215).

Межі земельної ділянки ОСОБА_1 визначені договором оренди земельної ділянки від 28 березня 2016 року, який ОСОБА_2 не оскаржувався, у судовому порядку не скасований та не визнаний недійсним (т.3 а.с. 79 - 92), земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3, договір зареєстровано 18 березня 2016 року. Щодо посилань ОСОБА_2 на те, що під час узгодження меж земельної ділянки у 2016 році голова Зміївської міської ради замість неї підписав акт погодження меж земельної ділянки, то в матеріалах справи наявний акт обстеження від 29 січня 2016 року, згідно якого вказаний підпис було здійснено у зв'язку із відмовою ОСОБА_2 без поважних підстав узгоджувати межі земельної ділянки (т.3 а.с. 91, 92).

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно статті 126 ЗК України (у редакції станом на час укладення договору оренди землі у 2016 році) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою із визначеними в натурі межами на законних підставах, а фактична площа земельної ділянки, якою користується ОСОБА_4, перевищує площу, визначену Державним актом на право власності на землю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про зобов'язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не є підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, оскільки не призвели до ухвалення неправильного вирішення справи.

Посилання ОСОБА_2 на те, що площа земельної ділянки, яку вона начебто самовільно зайняла повинна становити не 34,45 кв.м., а 35,275 висновків суду по суті цивільно-правового спору не спростовують, ОСОБА_5 рішення суду не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що судові витрати у розмірі 6092 грн. 71 коп., присуджені додатковим рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року, були вже сплачені ОСОБА_2 у грудні 2015 року на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року, а тому має місце їх подвійне стягнення, є безпідставними, оскільки вказане рішення було скасовано, що є підставою для повороту його виконання.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 березня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді І.П. Коваленко

А.В. Котелевець