Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 643/545/15-ц

провадження № 61-9010св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Довгаль А. П., Коваленко І. П., від 26 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якому проживає ОСОБА_4 Відповідач не відноситься до кола членів сім'ї власника даного житла, не уклала з нею угоди купівлі-продажу квартири, порушує правила проживання у житловому приміщенні, влаштовує сварки. З часу укладення попереднього договору у квітні 2012 року відповідач була попереджена про необхідність сплати повної вартості квартири у розмірі 24 000 доларів США, проте, такі умови залишенні без реагування.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила позов задовольнити, усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири ОСОБА_4

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що від неї ОСОБА_3 отримала 7 000 доларів США на оформлення та підготовку документів для відчуження квартири АДРЕСА_1. 21 жовтня 2011 року було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири. У встановлений попереднім договором строк ОСОБА_3 ухилилась від укладення договору купівлі-продажу, на телефонні дзвінки не відповідала, до нотаріуса не з'являлась. Вона вселилась до квартири за домовленістю та згодою ОСОБА_3 разом із своїми дітьми. ОСОБА_3 квартирою не цікавилася, не відвідувала її, особистих речей ОСОБА_3 в квартирі немає. Виїхала вона з квартири без жодного примусу та перепон для цього та особисто зазначила, що вважає за необхідне вирішити спір, який зараз існує: або повернути кошти у сумі 7 000 доларів США або укласти договір купівлі-продажу квартири. Позивач за зустрічним позовом вказала, що іншого житла ані у неї, ані у її дітей немає, спірна квартира є єдиним житлом, в якому вони проживають з дітьми з жовтня 2011 року.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 просила зустрічний позов задовольнити, зобов'язати ОСОБА_3 укласти з нею договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова у складі судді Єлізарова І. Є. від 03 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 укласти з ОСОБА_4, яка діє від свого імені та в інтересах дітей, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не довела належним чином, що її право на користування і володіння квартирою порушувалось ОСОБА_4, а тому підстави для задоволення первісних позовних вимог - відсутні. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 суд виходив із того, що в порушення вимог норм чинного законодавства ОСОБА_3 відмовилась в односторонньому порядку від виконання договірних зобов'язань, передбачених попереднім договором, і не уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири ОСОБА_4 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відсутні, виходячи із того, що договір купівлі-продажу квартири повинен укладатися в нотаріальній формі. У відповідності до вимог статті 635 ЦК України і попередній договір повинен бути посвідчений нотаріально, чого зроблено сторонами не було. Отже, зобов'язати ОСОБА_3 укласти договір при відсутності у належній формі її волевиявлення неможливо. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що договір купівлі-продажу між сторонами не укладений, обумовлений строк на укладання договору сплинув 28 жовтня 2012 року. ОСОБА_3 як власник житла на даний час заперечує проти проживання ОСОБА_4 у квартирі і будь-які правові підстави для проживання останньої в цій квартирі відсутні. Крім того, ОСОБА_4 не є членом сім'ї ОСОБА_3, не є наймачем спірного приміщення або піднаймачем, а тому підлягає виселенню без надання іншого житла.

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2016 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що у справі не було залучено до участі Харківську міську раду, яка є власником 63/100 частини квартири, жодних позовних вимог про виселення ОСОБА_4 із спірної квартири Харківською міською радою не заявлялось. Сторони спору 04 квітня 2012 року уклали попередній договір купівлі-продажу спірної частини квартири, частка якої у розмірі 37/100 на праві власності належить ОСОБА_3, яка отримала від неї 7 000 доларів США як гарантійну суму перед укладенням основного договору-купівлі продажу квартири. ОСОБА_3 зобов'язалась укласти договір купівлі-продажу всієї квартири АДРЕСА_1 після оформлення права власності на частину квартири, яка на момент укладення попереднього договору купівлі-продажу перебувала у комунальній власності. ОСОБА_3 ухилилась від виконання попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири, а тому її права та права її дітей є порушеними та підлягають захисту у спосіб, обраний позивачем за зустрічним позовом. Крім того, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відсутні, оскільки остання не довела, що її право як власника спірної квартири є порушеним.

09 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником 37/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03 вересня 2010 року. 63/100 частин квартири належать територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради (том 1 а.с. 168, 174, 180).

Квартира складається з двох кімнат, має загальну площу 38,8 кв. м, житлову 30,1 кв. м.

21 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено у простій письмовій формі договір, згідно умов якого ОСОБА_3 продає належну їй частку квартири, а ОСОБА_4 сплачує 24 000 доларів США. Основна угода має бути укладена не пізніше 10 лютого 2012 року. ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 гарантійнусуму у розмірі 5 000 доларів США, а ОСОБА_4 отримала оригінал технічного паспорту і договір дарування від 03 вересня 2009 року (а.с. 49).

У подальшому сторони переукладали попередній договір. Попереднім договором від 14 вересня 2012 року визначили, що строк укладення основного договору - до 28 жовтня 2012 року та що ОСОБА_3 отримала гарантійну суму загалом у розмірі 7 000 доларів США. Попереднім договором від 04 квітня 2012 року було передбачено, що основний договір має бути укладений 04 липня 2012 року, при цьому цей попередній договір містить відмітку про його пролонгацію до 31 грудня 2014 року (а.с. 48-52).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 657 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки сторонами спору при укладенні попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна не було дотримано вимог статті 635 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, попередні договори були укладені у простій письмовій формі, а тому такі договори згідно частини першої статті 220 ЦК України є нікчемними. Зобов'язання продавця укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна при відсутності належної форми волевиявлення останнього є порушенням свободи укладення договору (частина перша статті 627 ЦК України).

ОСОБА_4, підписуючи попередні договори і передаючи ОСОБА_3 грошові кошти, мала усвідомлювати, що невиконання договору, укладеного з недотриманням вимог про його нотаріальне посвідчення, буде мати наслідки, передбачені законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина 4 статті 9 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі. ОСОБА_4 вселилась до спірної квартири у зв'язку із виконанням попереднього договору, який є нікчемним. ОСОБА_3 категорично заперечує проти проживання відповідача у належній їй частині квартири. Домовленості сторін не реалізувались, договір купівлі-продажу частини квартири між сторонами не був укладений. За таких обставин апеляційний суд правильно виходив з того, що ОСОБА_4, яка не є членом сім'ї ОСОБА_3, не є наймачем спірного приміщення або піднаймачем, вселилась і проживає у спірній квартирі за відсутності достатніх законних підстав, а тому вимоги ОСОБА_3, спрямовані на захист її права власності, є обгрунтованими.

Доводи ОСОБА_4 про те, що в квартирі ОСОБА_3 належить 37/100 частин, а інші 63/100 частин - Харківській міській раді, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 вселилася у квартиру у зв'язку з домовленістю з ОСОБА_3 про продаж спірного житла, жодних правовідносин між ОСОБА_4 та Харківською міською радою не існувало і не існує. ОСОБА_4 була обізнана про те, що ОСОБА_3 належить лише 37/100 частин квартири, до якої вона вселилася, оскільки при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 було передано технічний паспорт квартири, а також договір дарування від 03 вересня 2010 року, який засвідчує право ОСОБА_3 на належні їй 37/100 частин квартири АДРЕСА_1. Відповідач повинна була усвідомлювати, що вона не має відповідних документів (договору найму, тощо), які б могли підтверджувати її право користування спірною квартирою.

Вимоги про виселення дітей ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 заявлені не були, тому, з урахуванням принципу диспозитивності, суд таких питань у судовому рішенні не вирішував.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк