АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/1565/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/789/31/18 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 сільської ради - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 листопада 2017 року, ухваленого суддею Содоморою Р.О. у цивільній справі №595/1565/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_6 сільської ради Бучацького району Тернопільської області про зобов'язання відновити межі та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 сільської ради Бучацького району Тернопільської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення про передачу у власність земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки і скасування їх державної реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відновити межі та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі Державних актів про право власності на земельні ділянки, виданих у 2012 році, у власності позивачки перебувають земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, а також для ведення особистого селянського господарства. 2 квітня 2014 року між земельними ділянками сторін були встановлені межові знаки у кількості 3 шт., що підтверджується ОСОБА_6 прийомки-передачі межових знаків, однак відповідачка знищила ці межові знаки.

ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати незаконним рішення сесії ОСОБА_6 сільської ради №196 від 27 квітня 2012 року щодо передачі ОСОБА_1 у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд полощею 0,1050 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,3085 га в с. Звенигород Бучацького району Тернопільської області, визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №843948 від 24 липня 2012 року для ведення особистого селянського господарства площею 0,3085 га, кадастровий номер 003854 по вул. Циганська с. Звенигород Бучацького району Тернопільської області та серії ЯМ №843947 від 24 липня 2012 рок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1050 га, кадастровий номер 010428 по вул. Циганська, 4 в с. Звенигород Бучацького району Тернопільської області, зобов'язати відділ Держземагенства у Бучацькому районі скасувати державну реєстрацію вказаних земельних ділянок.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що приватизація земельних ділянок ОСОБА_1 здійснена з порушенням прав суміжного землекористувача, оскільки межа між земельними ділянками позивачки та відповідачки не встановлена. При виготовленні технічної документації із землеустрою на земельні ділянки позивачки не було отримано погодження суміжного землекористувача, що не відповідає вимогам земельного законодавства та порушує права ОСОБА_3

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 листопада 2017 року в первинному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_6 сільської ради Бучацького району Тернопільської області про зобов'язання відновити межі та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_6 сільської ради Бучацького району Тернопільської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення про передачу у власність земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки і скасування їх державної реєстрації - відмовлено.

Додатковим рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 4 січня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, задовольнивши дані вимоги. Вказує, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не враховано норми Земельного кодексу України щодо встановлення меж земельних ділянок, та висновок експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити. Вказує, що рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд І інстанції не звернув увагу на те, що видані ОСОБА_1 Державні акти на право власності на земельні ділянки оформлені з порушенням норм чинного законодавства. Межа земельних ділянок проходить через сарай, що належить ОСОБА_3 Частина земельної ділянки, на яку претендує ОСОБА_1, ніокли не була в її користуванні. Приватизація виконувалась без виїзду на місце. Не було виконано в натурі встановлення меж із закріпленням межовими знаками.

ОСОБА_3 також подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, у якому вказує про те, що мотиви апеляційної скарги ОСОБА_1 є надуманими та необгрунтованими. З матеріалів справи вбачається, що з 2009 року між сторонами тривав нерозвязаний спір про суміжне землекористування, про що було відомо ОСОБА_6 сільській раді як розпоряднику земель. Однак, не дивлячись на існування спору, сільська рада погодила межі ОСОБА_1, чим порушила право ОСОБА_3 як спадкоємця ОСОБА_8 За таких обставин видані ОСОБА_1 державні акти не можуть залишатися в силі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи своєї апеляційної скарги та заперечили проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3, та пояснили, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку отримала у власність земельні ділянки для обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства, у межах фактичного землекористування попереднього власника будинку. 2.04. 2014 року були встановлені межові знаки, які у квітні 2014 року були знищені відповідачкою ОСОБА_3

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали доводи своєї апеляційної скарги та заперечили проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та пояснили, що межових знаків вони не знищували. ОСОБА_1 приватизувала земельні ділянки для будівництва та обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства у більшому розмірі, ніж були в її користуванні. Сільська рада неправомірно погодила межі земельної ділянки ОСОБА_1 та прийняла незаконне рішення про передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_1, так як на час прийняття цього рішення і задовго до нього між сторонами існував невирішений спір щодо межі і площ земельних ділянок. В результаті незаконної приватизації старі межі земельних ділянок не співпадають з новими згідно Державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1

Представник ОСОБА_6 сільської ради у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала та просить її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 просить відмовити. Пояснила, що оскільки сторони не могли дійти згоди щодо меж земельних ділянок, тому комісія сільської ради склала акт, яким встановила межу за фактичним використанням земельних ділянок, по межовій споруді - давно встановленому спільно попередніми користувачами земельних ділянок камяному мурі. Даний акт був затверджений рішенням сесії ОСОБА_6 сільської ради. Оскільки при приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 ОСОБА_3 безпідставно не узгоджувала межі, тому сільська рада використала надані їй повноваження та погодила ці межі замість ОСОБА_3 За таких обставин Державні акти на право власності на земельні ділянки видані ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства, а вимоги ОСОБА_9 є безпідставними.

Заслухавши думку сторін та їх представників, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено наступні обставини.

Рішенням ОСОБА_6 сільської ради №196 від 27 квітня 2012 року ОСОБА_1 передано у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1050 га і для ведення особистого селянського господарства площею 0,3085 га, що знаходиться в с.Звенигород, вул. Циганська, 4.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 18.07.2012 року видано Державний акт серії ЯМ № 843947 на право власності на земельну ділянку площею 0,1050 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Циганська, 4 у с.Звенигород Бучацького району, та Державний акт серії ЯМ №843948 на право власності на земельну ділянку площею 0,3085 га для ведення особистого селянського господарства у с.Звенигород Бучацького району по вул. Циганська.

Відповідачка ОСОБА_3 є землекористувачем суміжної із ОСОБА_1 земельної ділянки.

ОСОБА_3 успадкувала будинок, що належав у рівних частках її бабусі ОСОБА_10 та батькові ОСОБА_8, та користується земельними ділянками, які були надані у користування вказаним особам.

При цьому ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку.

Згідно даних Книги реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність ОСОБА_6 сільської ради народних депутатів Бучацького району, під №69 зазначено ОСОБА_10 (а.с.91 зв.), якій надана земельна ділянка загальною площею 0, 43 га, з яких 0,07 га для будівництва та обслуговування будинку, та 0,37 га для ведення особистого селянського господарства. Під №153 зазначений ОСОБА_8, якому надано 0,17 га для ведення особистого селянського господарства. Місцерозташування земельної ділянки не вказане. Аналогічні відомості зазначені у земельно-кадастровій книзі.

Проте, документи про право власності вказаними особами не були оформлені.

Після смерті ОСОБА_10 земельні ділянки, які перебували у її користуванні, згідно рішення сесії від 6.05.1999 року, перейшли у користування ОСОБА_8, а після смерті останнього ОСОБА_3

У 2009 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 виник спір щодо межі між земельними ділянками.

ОСОБА_6 сільської ради від 24.12.2009 року сторонам рекомендовано вирішити спірне питання по взаємній згоді. При цьому комісією враховано відсутність земельно-кадастрової документації щодо обох земельних ділянок, також враховано наявність муру, спорудженого спільно обома сторонами та зміщеного в сторону Мерв»як Н.М.

Даний акт затверджений рішенням сесії ОСОБА_6 сільської ради від 11.02.2010 року №564.

28.04.2011 року комісією ОСОБА_6 сільської ради складено ще один акт, згідно якого сторони відмовилися у добровільному порядку погодити межу, тому комісія встановила межі земельних ділянок за фактичним використанням по спільно спорудженому попередніми землекористувачами кам»яному мурі.

2 квітня 2014 року згідно акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання, межі земельних ділянок ОСОБА_1 закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 3 шт. довільної форми (з них 1 межовий знак в частині ділянки для будівництва та обслуговування будинку та 2 межових знаки в частині земельної ділянки для особистого селянського господарства). Додатком до даного акту є схема привязки межових знаків до обєктів і контурів місцевості/абриси. Межові знаки передані на зберігання ОСОБА_1 Підпис ОСОБА_9 як суміжного землекористувача в даному акті відсутній, як і відсутня вказівка про її відмову від підпису.

Як вбачається з акту від 28 квітня 2014 року, складеного комісією у складі сільського голови, депутата та землевпорядника ОСОБА_6 сільської ради у присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3, встановлено відсутність двох межових знаків між земельною ділянкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Зі слів ОСОБА_1, межові знаки знищені сестрою ОСОБА_3 - ОСОБА_11

Згідно висновку експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 27.04.2017 року №339/16-22 зафіксовано зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_1 на 39 кв.м. із-за відсутності межових знаків між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Відповідно до ст. ст. 106, 107 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Згідно ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з тих міркувань, що позивач, ставлячи вимогу усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, не надала належних та допустимих доказів створення відповідачами перешкод та не конкретизувала, які ж саме перешкоди чиняться. Щодо вимоги відновити межові знаки судом зазначено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки лише сприяння встановленю чи відновленню межових знаків у випадку, коли вони зникли. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що саме відповідачка демонтувала межові знаки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1, так як вони відповідають обставинам справи, судом вірно застосовано норми матеріального права та не допущено порушення норм процесуального права.

Так, механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (надалі Інструкція).

Із змісту цієї Інструкції, зокрема, пунктів 3,9, 3.12 вбачається, що місцезнаходження межових знаків підлягає привязці до пунктів державної геодезичної мережі. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним особою. Виконавцем згідно п.1.3 цієї Інструкції є юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Згідно п.4.3 Інструкції, відновлення меж земельної ділянки здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої документації із землеустрою.

Згідно ст.ст. 106-107 ЗК України, а також п.4.2 зазначеної Інструкції, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки лише сприяння відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли.

Отже, відсутні підстави зобовязувати судовим рішенням відповідачку ОСОБА_3 відновити межові знаки, так як вона згідно вимог чинного законодавства не є особою, яка уповноважена здійснювати роботи з відновлення втрачених межових знаків з дотриманням усіх необхідних при цьому умов привязкою до пунктів державної геодезичної мережі та ін.

Суд також вірно врахував, що доказів знищення межових знаків саме відповідачкою, не представлено.

Як вбачається з акту від 28 квітня 2014 року, комісія ОСОБА_6 сільської ради при проведенні обстеження межових знаків, встановивши їх відсутність, зазначила про те, що зі слів ОСОБА_1, межові знаки були знищені ОСОБА_11, сестрою ОСОБА_3

Судом не встановлено, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_1 у визначеному Інструкцією порядку звернутись до особи, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням, з метою проведення відповідних робіт щодо відновлення межових знаків, чи перешкоджає проведенню таких робіт.

При цьому пояснення представника ОСОБА_12 на те, що роботи по відновленню межових знаків є оплатними і остання не бажає черговий раз самостійно оплачувати проведення робіт щодо встановлення межових знаків, колегія суддів оцінює критично, так як згідно п.3.16 Інструкції, витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах. Тому після проведення таких робіт за кошти ОСОБА_1 остання вправі предявити вимогу про стягнення із ОСОБА_3 1/2 частини цих витрат.

Колегія суддів також враховує, що попереднє встановлення межових знаків, що мало місце 2.04.2014 року, відбулось без участі ОСОБА_3, докази її належного завчасного повідомлення про проведення робіт щодо встановлення межових знаків відсутні. Отже, не було дотримано порядку встановлення межових знаків, зокрема, п.3.12 Інструкції, згідно якого закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжної земельної ділянки про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі здійснюється виконавцем запвчасно, не пізніше ніж за пять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, телеграмою чи за допомогою інших засобів звязку, які забезпечують факсацію повідомлення. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх незявлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Отже, судом першої та апеляційної інстанцій не встановлено перешкод для реалізації позивачкою ОСОБА_1 права відновити у визначеному чинним законодавством порядку межові знаки, та не вбачається правових підстав зобовязувати відповідачку ОСОБА_3 відновити межові знаки, які були встановлені у її відсутності, без належного її повідомлення, враховуючи при цьому вказівку ОСОБА_1 про те, що такі знаки були знищені не ОСОБА_3, а іншою особою ОСОБА_11

Також суд вірно відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, так як позивачка не конкретизувала, які саме перешкоди спричиняє їй ОСОБА_3, у чому полягають ці перешкоди та яким способом позивачка вважає за можливе їх усунути. Оскільки відповідно до ст.ст. 5, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, застосовуючи спосіб захисту відповідно до викладеної в позові вимоги, тому з врахуванням змісту позовної заяви відсутні підстави для задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом при вирішенні спору не було враховано ст.ст. 106, 158 ЗК України, ст.55 Закону України Про землеустрій, висновок експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 27.04.2017 року, колегія суддів оцінює критично, так як судом вірно застосовано норми земельного законодавства, в тому числі й ті статті, на які зсилається ОСОБА_1, а також судом врахований висновок експертизи. Зокрема, судом враховано, що згідно експертного висновку зафіксовано зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_1 на 39 кв.м. із-за відсутності межових знаків між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Колегія суддів враховує, що причина зменшення земельної ділянки ОСОБА_1 - саме відсутність межових знаків, а не захоплення відповідачкою ОСОБА_3 частини земельної ділянки ОСОБА_1 Судом не встановлено вчинення відповідачкою ОСОБА_3 будь-яких неправомірних дій, які призвели до порушення земельних прав позивачки. При відновленні у встановленому законом порядку, за участі ОСОБА_3, межових знаків буде поновлено право ОСОБА_1 на належні їй земельні ділянки площею, що визначена в Державних актах на право власності на земельні ділянки.

Стосовно вирішення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_3, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд прийшов до висновку, що сільська рада, передаючи безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельні ділянки, діяла в межах наданих їй повноважень, ОСОБА_1 в законний спосіб набула право власності на земельні ділянки, при цьому права ОСОБА_3 порушені не були, а тому відсутні підстави для визнання недійсними Державних актів на право власності на землю.

Колегія суддів погоджується і з цим висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_6 сільська рада діяла в межах наданих їй повноважень, ОСОБА_1 в законний спосіб набула право власності на земельні ділянки, при цьому права ОСОБА_3 порушені не були.

При цьому суд зіслався на ст.ст.12, 116 ЗК України, згідно яких до повноважень сільських рад у галізу земельних відносин на території сіл належить передача земельних ділянок у власність громадян, організація землеустрою. Громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень.

Ставлячи під сумнів правомірність виданих ОСОБА_1 Державних актів, ОСОБА_3 не надала доказів незаконності рішення, на підставі яких вони видані.

Доводи апеляційної скарги про те, що приймаючи рішення про передачу земельних ділянок ОСОБА_1, сільська рада не врахувала існування спору за межу, а суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що ОСОБА_1 отримала правовстановлюючі документи, згідно яких межа земельних ділянок проходить по стіні господарської будівлі ОСОБА_3, старі межі земельних ділянок не співпадають з новими згідно Державних актів, частина земельної ділянки, на яку претендує ОСОБА_1, ніколи не була в її користуванні, приватизація виконувалась без виїзду на місце, не було виконано в натурі встановлення меж із закріпленням межовими знаками, колегія суддів оцінює критично, враховуючи такі мотиви.

Питання щодо спору за межу було врегульовано сільською радою за участі сторін.

Так, при розгляді неодноразових звернень сторін до ОСОБА_6 сільської ради щодо спору між сторони з приводу межі, було створено ряд комісій, в тому числі за участю представників управління Держкомзему у Бучацькому районі, комісіями склався ряд актів щодо вирішення цього спору, зокрема, 22.09.2009 року, 24.12.2009 року, 28.04.2011 року, та приймалися рішення сесії сільської ради з приводу розгляду та затвердження цих актів.

Так, 28.04.2011 року комісією ОСОБА_6 сільської ради у присутності землекористувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 складено акт, з якого вбачається, що сторони відмовилися у добровільному порядку погодити межу. Оскільки земельно-кадастрова документація на спірні ділянки на час розгляду спору відсутня, виявити дійсні межі неможливо, тому комісія на підставі ст. 107 ЗК України встановила межі земельних ділянок за фактичним використанням по спільно спорудженому попередніми землекористувачами кам»яному мурі.

При цьому зясувавши, що камяний мур між земельними ділянками був зведений спільно попередніми землекористувачами і претензій щодо межових знаків попередні землекористувачі не висували, комісія встановила, що межовим знаком являється мур, біля якого є господарська будівля ОСОБА_8 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3І.), а з іншої сторони прибудована шопа, де покійний брат ОСОБА_1 ОСОБА_13 тримав вугілля.

Оскільки кожна із сторін мала власне бачення, де повинна проходити межа, комісія сільської ради, врахувавши обставини та межі фактичного землекористування попередніх землекористувачів, в межах наданих їй повноважень вирішила спір щодо межі.

Рішенням ОСОБА_6 сільської ради від 10.07.2011 року №102 було затверджено рекомендований управлінням Деркомзему у Бучацькому районі проект встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Надано право підпису на технічній документації щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_6 сільському голові.

Вказаного рішення ОСОБА_3 не оскаржувала.

Відповідно до частин 3, 5 ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержавння громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, спір вирішується судом.

З приводу вирішення спору про межу жодна із сторін не зверталась до суду.

За таких обставин ОСОБА_6 сільська рада, до повноважень якої згідно ст.ст. 12, 158 ЗК України належить вирішення земельних спорів, вирішила спір щодо межі, рішення сільської ради щодо вирішення цього спору не було оскаржене у суді.

Після вирішення у встановленому чинним законодавством спору щодо межі ОСОБА_1 у встановленому законом порядку приватизувала земельні ділянки, надані їй у користування. При цьому підпис щодо погодження меж замість суміжного землекористувача ОСОБА_3 поставив ОСОБА_6 сільський голова згідно рішення ОСОБА_6 сільської ради від 10.07.2011 року №102, яке не оскаржене і не скасоване.

З висновку судової земельно - технічної експертизи вбачається, що у користуванні ОСОБА_3 перебуває земельна ділянка площею 0, 4815 га, в той час як у користуванні попередніх землекористувачів, спадкоємцем яких є ОСОБА_3, перебувала земельна ділянка площею 0,43 га (0,07 га присадибна ділянка та 0,36 га для ведення особистого селянського господарства).

Отже, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 була надана у власність частина земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ОСОБА_3 та попередніх землекористувачів, спадкоємцем після смерті яких є ОСОБА_3

Той факт, що у користуванні ОСОБА_14, спадкоємцем якої є ОСОБА_1М, перебувала земельна ділянка площею 0, 37 га, в той час як у власність ОСОБА_1 передана земельна ділянка площею 0, 4135 га, не свідчить про те, що збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_1 відбулось за рахунок земель ОСОБА_3, так як не встановлено зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_3

При цьому колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що надана у користування батьку ОСОБА_3 - ОСОБА_8 земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0, 17 га, примикає до земельної ділянка площею 0,43 га по вул. Циганській у с.Звенигород. Не стверджувала про це і ОСОБА_3 у судовому засіданні. Ця земельна ділянка площею 0.17 га знаходиться в іншому місці.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його зміни чи скасування з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2018 року.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_15