Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 482/1219/15-ц

провадження № 61-5628св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

третя особа - Новоодеський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Самчишиної Н. В., від 17 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новоодеський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі - Новоодеський РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області), про визнання права власності на частку квартири в порядку поділу майна подружжя та зняття арешту з нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з вересня 1978 року. За час подружнього життя, у 2000 році, вони за спільні кошти придбали нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яку зареєстрували на ім'я її чоловіка. У травні 2015 року їй стало відомо, що на виконанні у Новоодеському РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області знаходиться виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 10 500 доларів США, що еквівалентно 170 534,70 грн, у межах якого постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції від 24 квітня 2015 року накладено арешт на все належне боржнику майно, у тому числі і на належну їм квартиру АДРЕСА_1, та встановлено заборону на його відчуження.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вищезазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана разом з ОСОБА_4 за спільні кошти під час шлюбу, а тому накладення арешту на квартиру та оголошення заборони на відчуження порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на Ѕ частку спірної квартири та зняти арешт з квартири.

У подальшому ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги, зазначивши, що у 2011 році нею та чоловіком за спільні кошти також було придбано автомобіль марки «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 Оскільки постановою головного державного виконавця Новоодеський РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області від 24 квітня 2015 року накладено арешт на все майно ОСОБА_4, у тому числі і на зазначений автомобіль, позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частку зазначеного автомобіля та зняти арешт з автомобіля.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області, у складі головуючого судді Баранкевич В. О., від 30 червня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 та знято арешт, накладений постановою державного виконавця від 24 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП №47259734 на вказану квартиру. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автомобіля марки «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1, та знято арешт, накладений постановою державного виконавця від 24 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП №47259734 на зазначений автомобіль.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щооскільки квартира та автомобіль набуті у шлюбі за спільні кошти то вони є спільним сумісним майном подружжя, тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на Ѕ частину зазначеного майна підлягають задоволенню. Крім того, накладенням арешту на вказане майно порушено право ОСОБА_3 як власника Ѕ частки майна, а тому арешт накладений постановою державного виконавця слід зняти за рішенням суду.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року скасовано у частині вирішення вимог про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, і у частині зняття арешту з автомобіля марки «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції від 24 квітня 2015 року у межах виконавчого провадження ВП №47259734 та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги позивача про зняття арешту з транспортного засобу, який є неподільною річчю, задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Також, не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира є подільною річчю та відповідно з нею може бути знято арешт.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подано касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року.

15 листопада 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

05 грудня 2016 року представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

13 березня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Новоодеський РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області, про визнання права власності та зняття арешту з майна, призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

05 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для зняття арешту з квартири та автомобіля, своїм рішенням обмежив її право власності. Також заявник вважає, що апеляційний суд неправомірно застосував положення статей 183, 321, 358, 364 ЦК України та положення пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Крім того, апеляційний суд мав право вирішити питання про стягнення компенсації.

Рішення апеляційного суду оскаржується в частині звільнення майна з-під арешту, а тому в іншій частині не є предметом касаційного перегляду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 23 вересня 1978 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.3).

Квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1, набуті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу. Вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 25 серпня 2000 року, а автомобіль зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 20 жовтня 2011 року (а.с.4, 57).

24 квітня 2015 року постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа №482/197/15-ц, виданого 14 квітня 2015 року Новоодеським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми боргу в розмірі 10 500 доларів США, що еквівалентно 170 534, 70 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (а.с.6).

10 червня 2015 року постановою начальника відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції зупинено зазначене виконавче провадження у зв'язку із оголошенням у розшук транспортного засобу (а.с.63).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Частиною першої статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За вимогами статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном.

При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Аналогічні роз'яснення містяться і у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами, внесеними його постановою від 25 травня 1998 року № 15), де роз'яснено, що коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертаються конфіскація або стягнення на користь організації, питання про виключення цієї речі з акта опису вирішується відповідно до статті 55 Закону «Про власність» і роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані у пункті 7 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може ухвалити рішення звільнити річ з-під арешту і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь організації або іншої особи грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в опису, зобов'язавши відповідну державну податкову інспекцію чи організацію виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Вирішуючи спір та знімаючи арешт з квартири та автомобіля, районний суд зазначені роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» не врахував.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, зокрема, зазначила, що суд апеляційної інстанції, залишивши арешт на квартиру і автомобіль, не вирішив питання про виплату їй компенсації.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при визначенні розміру частки у майні, що належить подружжю, частки боржника у спільній сумісній власності, а також частки неподільної речі суд має виходити з дійсної вартості цього майна на день ухвалення рішення. Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю, яка діє на день ухвалення рішення суду, що має довести особа, яка на цю обставину посилається. Якщо оцінка окремого виду майна є складною або позивач чи відповідач оспорюють зазначену в описі оцінку майна, суд для визначення дійсної вартості арештованого (описаного) майна за клопотанням сторони у справі може призначити відповідну експертизу.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази і не встановив обставини, які необхідні для визначення розміру компенсації за частку у спільному майні, на виплату якої фактично погоджується позивач, рішення Апеляційного суду Миколаївської області підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк