Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 509/4646/13-ц

провадження № 61-5627св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2014 року у складі судді Кочко В. К. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Артеменка І. А., Сватаненка В. І., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, яке перебуває у спільній частковій власності, та визнання права власності на майно.

Позовну заяву мотивовано тим, що 18 січня 1994 року вона за договором дарування набула право власності на 27/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідачу належить 23/50 частки вказаного будинку.

Земельна ділянка, на якій розташовано будинок, була поділена між співвласниками в натурі, при цьому їй була передана у власність земельна ділянка площею 0,1464 га з присвоєнням окремої адреси: будинок АДРЕСА_1. Також їй видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

Позивач зазначала, що має намір виділити свою частку з будинку, який перебуває у спільній частковій власності, але відповідач не бажає вчинити дії для оформлення відповідних документів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просила виділити їй з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: будинок АДРЕСА_1, в натурі у власність у самостійний об'єкт нерухомого майна 27/50 частки, визнати за нею право власності на самостійний об'єкт нерухомого майна - житловий будинок № 52а з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, припинити право спільної часткової власності позивача та відповідача на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виділено ОСОБА_1 в натурі у власність у самостійний об'єкт нерухомого майна (в окреме домогосподарство) за адресою: будинок АДРЕСА_1, 27/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок № 52 з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 52а з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

21 березня 2014 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що у рішенні суду від 13 лютого 2014 року не зазначено, на які саме приміщення визнано право власності позивача.

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2014 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Виділено ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі у власність в окремий об'єкт нерухомого майна (окреме домогосподарство) за адресою: будинок АДРЕСА_1, 27/50 частки, які складаються з: приміщень у житловому будинку, який позначений на плані під літ. «А, А1, А2, а, а1, а2»: коридор «2-1», коридор «2-2», котельня «2-3», кухня «2-4», житлова кімната «2-5», житлова кімната «2-6», житлова кімната «2-7», веранда «2-8», житлова кімната «2-9»; господарських будівель та споруд: підвал під літ. «В», літня кухня під літ. «Г», сарай під літ. «Д», сарай під літ. «Е», цистерна «№ 1», ворота «№ 3».

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 52а з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, який складається в цілому з житлового будинку, позначеного на плані під літ. «А, А1, а1» загальною площею 100,6 кв. м, житловою площею 47,0 кв. м, навіс під літ. «а3» площею 5,10 кв. м, підвал під літ. «В» площею 20,10 кв. м, літня кухня під літ. «Ж» площею 86,50 кв. м, сарай під літ. «З» площею 31,40 кв. м, споруди «№ № 1, 3, 6-9, І».

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, у рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2014 року, яким виділено ОСОБА_1 в натурі у власність в самостійний об'єкт нерухомого майна за адресою: будинок АДРЕСА_1, 27/50 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, не зазначено приміщення та споруди, які виділено позивачу в натурі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2016 року додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2014 року залишено без змін.

21 листопада 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції розглянув справу та задовольнив заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за відсутності ОСОБА_2, яка не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, порушивши право відповідача на судовий захист.

21 грудня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначала, що судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 158 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами), встановлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Частиною третьою статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Статтею 76 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день повертається особами, які її вручали, до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Судами встановлено, що у жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, яке перебуває у спільній частковій власності, та визнання права власності на майно (а. с. 2, 3).

22 січня 2014 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги (а. с. 31, 32).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено (а. с. 38, 39).

13 лютого 2014 року на адресу ОСОБА_2 направлено копію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2014 року (а. с. 40).

21 березня 2014 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що у рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2014 року не зазначено, на які саме приміщення визнано право власності позивача (а. с. 41).

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2014 року заяву ОСОБА_1 задоволено (а. с. 43).

Разом з тим у матеріалах справи відсутнє письмове повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи Овідіопольським районним судом Одеської області 26 березня 2014 року.

За таких обставин немає підстав вважати, що ОСОБА_2 належним чином повідомлено про розгляд справи, призначеної на 26 березня 2014 року.

Неповідомлення позивача про час та місце розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі за її участю є порушенням вимог статті 6 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Складовою частиною визначеного цією статтею права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (Рішення ECHR у справі Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands (Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів) від 27 жовтня 1993 року, § 33).

Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Увалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а для повного та всебічного розгляду справи необхідно дати оцінку всім доводам та запереченням сторін.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк