Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 303/218/17

провадження № 61-16438 ск 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2017 року у складі судді Заболотного А.М. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Мацунича М.В., Кондори Р.Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2012 року періодично позичав ОСОБА_5 грошові кошти, розмір яких у загальній сумі становив 8000 грн. За умовами договору позики, що підтверджується розпискою від 05 липня 2016 року, ОСОБА_5 взяла на себе зобов'язання повернути грошові кошти в сумі 8000 грн. Він виконав свої договірні зобов'язання перед відповідачем у повному обсязі, проте остання кошти не повернула.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 борг у сумі 8000 гривень та суму судового збору у розмірі 8000 гривень.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2017 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 8000 гривень та 640,00 грн. судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання грошових коштів містить зобов'язання про їх повернення, що свідчить про виникнення між сторонами договірних зобов'язань, в тому числі і боргового зобов'язання ОСОБА_5 щодо повернення грошових коштів. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є доведеними.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у сумі 1500 грн. та 120 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання умов договору позики. ОСОБА_5 правом на затримання виконання зобов'язання до повернення боргового документа не скористалася і доказів того, що вона зверталася до позикодавця з вимогою про повернення боргового документа і ОСОБА_4 їй відмовив, не надала.

Апеляційний суд надав належну оцінку розписці та дійшов висновку, що належними та допустимими доказами доведено наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 1500 грн.

15 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5

06 квітня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі, що була подана у вересні 2017 року, ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, постановити ухвалу, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити повністю.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанції неповно з'ясували обставини, що мають значення для справи, неправильно застосували норми матеріального та процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не було надано належних та допустимих доказів повернення грошових коштів відповідачем, а суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 1500 грн.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені індивідуальними ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із положенням частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У частині третій статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка є підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 березня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що кошти в сумі 1500 грн нею було повернуто позивачу особисто в готівковій формі, проте він відмовився повернути їй розписку.

Апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV) дійшов обґрунтованого висновку про заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 1500 грн, оскільки належних та допустимих доказів на спростування цього факту відповідач суду не надала.

Згідно із статтею 400 ЦПК Верховний Суд не має встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходить з того, що наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання умов договору позики, а тому доводи відповідача є необґрунтованими, належних та допустимих доказів відмови позивача повернути борговий документ - розписку відповідачем суду не надано.

З урахуванням установлених судами першої та апеляційної інстанції обставин у конкретній справі,

суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про зміну рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої с

удової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2017 року у незмінній частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 6 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик