Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 462/6884/16-ц

провадження № 61-10891 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» Львівська дирекція

представники відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Львівобленерго»,

представник третьої особи - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 9 червня 2017 року у складі судді Кирилюк А. І. та постанову апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» в особі Львівської дирекції (далі - УДППЗ «Укрпошта» Львівська дирекція), у якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй приміщенням підземного переходу на вул. Городоцькій, 355 у м. Львові шляхом зобов'язання УДППЗ «Укрпошта» Львівська дирекція демонтувати прокладені електричні кабелі з приміщення підземного переходу за вказаною адресою.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником приміщення підземного переходу площею 350,7 кв.м по вул. Городоцькій, 355 у м. Львові. По даному переходу проходить силова кабельна лінія, що забезпечує електроенергією відділення автобази зв'язку по вул. Городоцькій, 284 у

м. Львові. Листом УДППЗ «Укрпошта» Львівської дирекції від 29 квітня 2016 року позивача повідомлено про те, що відповідно до технічних умов від 29 жовтня 1998 року та від 07 серпня 2000 року, виданих Львівськими міськими електричними мережами ВАТ «Львівобленерго», робочого проекту електропостачання автобази зв'язку по вул. Городоцькій 284 у м. Львові, прокладено кабельну лінію по підземному пішохідному переходу по вул. Городоцькій, 355 у м. Львові для забезпечення електропостачання Центру перевезення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Позивач зазначає, що прокладання електричних кабелів відповідач ні з позивачем, як власником, ні з попереднім власником не погоджував. Прокладання кабелів створює перешкоди в повноцінному використанні належного позивачу майна та створює загрозу життю та здоров'ю людей, які користуються приміщенням переходу.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 9 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження майном. Обраний позивачем спосіб захисту її прав не відповідає закону та суспільним інтересам.

Місцевий суд зазначив, що робочий проект електропостачання Центру перевезення пошти, розроблений у відповідності з діючими нормами, правилами, інструкціями та державними стандартами за погодженням з відповідними уповноваженими службами, та відповідно встановлений для забезпечення потреб громадян та для забезпечення електропостачання Центру перевезення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Крім того вказана лінія електропостачання є єдиним джерелом живлення для вказаного підрозділу відповідача.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, дав належну оцінку доказам, наданим сторонами у їх сукупності, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що позивач придбала приміщення підземного переходу від попереднього власника з вже існуючою кабельною лінією, прокладеною відповідно до розробленого та погодженого проекту. Питання про перенесення (виведення) з приміщення підземного переходу кабелю у встановленому законом порядку через відповідні служби міста не вирішувала, а відтак, відсутні правові підстави для висновку про порушення прав позивача як власника приміщення підземного переходу на користування ним згідно з його призначенням, яке підлягало б захисту в судовому порядку в обраний позивачем спосіб.

Той факт, що існуюча кабельна лінія в приміщенні підземного переходу становить загрозу для життя людей, позивачем не підтверджений належними доказами, тому, з урахуванням викладених вище мотивів, колегія суддів апеляційної інстанції погодилась з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог до відповідача.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували положення статей 319, 321 ЦК України, а також порушили норми цивільного процесуального права щодо повноти, всебічності і об'єктивності дослідження всіх обставин справи, які призвели до ухвалення незаконних рішень.

Касаційна скарга містить посилання на те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом демонтажу самої перешкоди.

У касаційній скарзі позивач також посилається на те, що порушення її права власності полягає у тому, що вказана кабельна лінія заважає проводити реконструкцію підземного переходу та встановленню ліфта. Компетентні служби не погодять проект реконструкції приміщення чи встановлення ліфта, якщо це буде передбачати втручання в кабельну електричну мережу.

Аргументом касаційної скарги також зазначено те, що силова електрична кабельна лінія, яка проходить по належному позивачу підземному переходу, створює загрозу життю та здоров'ю людей, що мають потребу користуватися приміщенням переходу по вул. Городоцькій, 355 у м. Львові.

У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «Львівобленерго», не погоджуючись з доводами позивача, просить залишити без змін ухвалені у справі судові рішення.

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що суд правильно встановив характер правовідносин, що виникли між сторонами, дав оцінку доказам, наданим сторонами, під час розгляду справи судом правильно застосував норми матеріального права та не порушив процесуальний закон.

ПрАТ «Львівобленерго» у відзиві також послалось на те, що кабельна лінія перебуває на балансі та на обслуговуванні Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та також є джерелом живлення субспоживача СМЕУ у Львівській області (ЛКП «Львівавтодор») об'єкт - світлофор, по

вул. Городоцькій, 284 у м. Львові.

Доводи відзиву зводяться до відсутності правових підстав для висновку про порушення прав позивача як власника приміщення підземного переходу на користування ним згідно з його призначенням, яке підлягало б захисту в судовому порядку в обраний позивачем спосіб.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 25 березня 2013 року та 26 березня 2013 року, укладених між відкритим акціонерним товариством «Львівський завод телеграфної апаратури» та

ОСОБА_4, остання набула у власність приміщення підземного переходу площею 350,7 кв.м по вул. Городоцькій, 355 у м. Львові.

Вказана кабельна лінія у підземному переході по вул. Городоцькій, 355 у

м. Львові була встановлена у 1998 році та є єдиним джерелом живлення Центру перевезення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Встановивши, що на момент придбання позивачем приміщення підземного переходу уже існувала кабельна лінія, а позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження порушення її прав як власника приміщення підземного переходу на користування ним згідно з його призначенням, суд прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд також вірно вважав, що позивач не довела, яку саме загрозу життю та здоров'ю людей створює встановлена кабельна лінія, та яким чином зміни власника нерухомості в 2013 році викликали вказані загрози.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у позивача на користування приміщенням підземного переходу за його цільовим призначенням.

У силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо яких викладено у мотивувальній частині ухваленого ним рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 9 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. М. Фаловська

С. П. Штелик