Ухвала

Іменем України

26 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 759/463/18

провадження № 61-17303 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року про забезпечення позову та на постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0629 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка), а також визнати недійсним укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу садового будинку за вказаною адресою (далі - будинок).

19 січня 2018 року ОСОБА_5 подав до суду заяву про забезпечення позову та просив суд вжити передбачений пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України захід забезпечення позову.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року у складі судді Величко Т. О. заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено, заборонено будь-яким органам та посадовим особам проводити дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) прав власності, інших речових прав та їх обтяжень, будь-які інші нотаріальні та реєстраційні дії щодо будинку та земельної ділянки.

Суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та є реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик, що відповідачі в подальшому можуть здійснити будь-яким чином відчуження будинку та земельної ділянки, що унеможливить виконання рішення суду у справі, а вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Невідомої Т. О. апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України) спрямоване на обмеження можливості відчуження нерухомого майна, що є предметом оспорюваних позивачем договорів, не позбавляє права чинного власника цього майна користуватись ним, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення даної заяви.

02 квітня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року та на постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2018 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що предметом позовних вимог ОСОБА_5 є визнання недійсними укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 04 липня 2017 року та внесених до реєстру за № 6428 та № 6429 відповідно.

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вказана норма свідчить про те, що якщо сторони здійснили певні дії на виконання недійсного правочину, кожен з учасників правочину вправі вимагати повернення того, що він передав на виконання такого правочину і такий правочин вважається недійсним з моменту його укладення.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Суди дійшли правильного висновку, що в разі можливого задоволення позовних вимог ОСОБА_5 за вимогою позивача можливе застосування положень частини першої статті 216 ЦК України.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати забороною вчиняти певні дії. Такий захід забезпечення позову спрямований на обмеження можливості відчуження нерухомого майна, що є предметом оспорюваних позивачем договорів, проте не позбавляє права чинного власника цього майна користуватись ним.

Правильним є висновок апеляційного суду про те, що надані ОСОБА_7 копії документів не є доказом відсутності наміру продати спірне майно, а таке забезпечення позову обмежує ОСОБА_7 в праві передати будинок та земельну ділянку в іпотеку, не заслуговують на увагу, оскільки обтяження іпотекою спірного майна може суттєво утруднити виконання можливого рішення суду у справі.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а обраний захід забезпечення позову співмірний із заявленими позивачем вимогами.

Підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної заяви допущені порушення норм процесуального права, відсутні.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року про забезпечення позову та на постанову Апеляційного суду міста Києві від 15 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат