Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 369/6355/15-ц

провадження № 61-1887св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач за зустрічним позовом - Комунальний заклад Київської міської ради «Обласне бюро медико-соціальної експертизи»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Волчка А. Я. від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Дмитрієвої Л. Д., Олійника В. І., Мельника Я. С. від 29 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у червні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування, просив визнати за ним, ОСОБА_3, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 право власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 та Обласного бюро медико-соціальної експертизи про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині, відкритої після смерті ОСОБА_6, а також визнання протиправним встановлення ОСОБА_3 ІІІ групи інвалідності як ветерану війни.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та ОСОБА_3 мати, ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина. На його переконання, існують підстави для усунення від спадкування обов'язкової частки у спадщині ОСОБА_3, оскільки він ухилявся від обов'язку надавати допомогу матері, яка через похилий вік потребувала стороннього догляду і створення належних умов для її життя. Додатково ОСОБА_4 визначав як підставу для усунення від спадкування те, що позивач здійснив замах на життя спадкодавця.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 обґрунтовував первісний позов, у тому числі, й правом на отримання обов'язкової частки у спадщині як непрацездатної повнолітньої дитини спадкодавця, ОСОБА_4 оскаржив встановлення позивачу групи інвалідності, маючи сумніви стосовно обґрунтованості надання йому такого статусу.

Як на правові підстави зустрічного позову ОСОБА_4 посилався на статті 8, 55, 129 Конституції України, статті 15, 16, 1224 ЦК України, статті 171, 203 СК України, постанови Кабінету Міністрів України від 04 квітня 1994 року № 221та від 22 лютого 1992 року № 83, наказ Міністерства охорони здоров'я України від 07 квітня 2004 року № 183.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що первісний позов не підлягав задоволенню з підстав недоведеності належності спірного будинку спадкодавцю на момент її смерті. Стосовно зустрічного позову, то відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що у зв'язку з похилим віком та тяжкою хворобою ОСОБА_6 не могла самостійно забезпечити належні умови свого життя та потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Проживання ОСОБА_3 в іншому населеному пункті за висновками суду першої інстанції не свідчить про умисне ухилення від догляду за спадкодавцем, а також, що у діях (бездіяльності) відповідача наявна вина, що така особа усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У частині позовної вимоги про визнання протиправним встановлення інвалідності ОСОБА_3 суд першої інстанції визначив, що у питаннях оцінки правильності встановлення групи інвалідності не наділений спеціальними медичними знаннями, а може лише перевірити законність процедури проходження громадянином медико-соціальної експертизи, а у медичних питаннях покладається на рішення фахівців-медиків. Відповідачем процедурні питання проходження медико-соціальної експертизи не оспорювалися, позовні вимоги стосуються лише аналізу та оцінки правильності встановлення ІІІ групи інвалідності, що повністю перебуває в межах компетенції медико-соціальних експертних комісій.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції із зазначенням, що за правилами статті 60 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року. Натомість сторонами не доведено обставини, на які вони посилаються у своїх позовних вимогах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14 вересня 2016 року за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_3, поданої у червні 2015 року до суду касаційної інстанції, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у частині вимог первісного позову та направлено справу в цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд.

ОСОБА_4, не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, у жовтні 2016 року звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_4, направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заявник, обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, посилався на порушення судами норм матеріального та процесуального права під час розгляду справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи. Зокрема, ОСОБА_4 доведено з посиланням на належні та допустимі докази, що спадкодавець, перебуваючи у похилому віці, потребувала стороннього догляду та допомоги і таку допомогу їй надавали лише він та його сім'я, а ОСОБА_3 знав, що матір потребує такої допомоги, мав можливість її надавати, проте умисно не виконував своїх обов'язків як повнолітній син. На підтвердження таких обставин суду надано письмові пояснення свідків, довідки про зареєстрованих та проживаючих осіб за адресою проживання спадкодавця, акти, копії довіреностей, витяги з медичної картки померлої та копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, позовну заяву ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту. За твердженнями заявника, відповідач у судовому засіданні 26 січня 2016 року визнав, що як повнолітній син зобов'язаний був надавати допомогу матері, а також свідомо не надавав її, хоча мав таку можливість.

Відповідач посягнув на життя спадкодавця у 1992 році, обливши матір пальним. На переконання ОСОБА_4, спадкодавець не зверталась до правоохоронних органів із заявами чи скаргами, оскільки не бажала кримінального покарання та настання чергового ув'язнення ОСОБА_3

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправним встановлення ОСОБА_3 інвалідності, заявник зазначив, що судами не було досліджено оригіналу документа, що посвідчує встановлення інвалідності відповідачу, що свідчить про його відсутність та наявність підстав для задоволення такої позовної вимоги.

Додатково заявником зазначено про пропуск строку звернення ОСОБА_3 із заявою про прийняття обов'язкової частки у спадщині, оскільки він заявляв лише про її прийняття відповідно до скасованого заповіту від 26 липня 2006 року, а не про прийняття спадщини з підстав права на отримання обов'язкової частки у спадщині.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. За його твердженнями, спадкодавець не зверталась до сина за допомогою, позивач не повідомляв про необхідність надання такої допомоги матері. Стосовно оскарження встановлення інвалідності, то така інвалідність встановлена внаслідок отримання осколкового поранення під час виконання інтернаціонального обов'язку в Демократичній Республіці Афганістан.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 16 січня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року справу в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та Обласного бюро медико-соціальної експертизи про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині, відкритої після смерті ОСОБА_6, а також визнання протиправним встановлення ОСОБА_3 ІІІ групи інвалідності як ветерану війни - інваліду війни призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховним Судом справу розглянуто в межах вимог касаційної скарги ОСОБА_4 в частині висновків судів першої та апеляційної інстанцій за зустрічним позовом.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, яка 26 липня 2006 року, за життя, склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 105. 17 грудня 2010 року ОСОБА_6 склала інший заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 108, яким вона заповідала все своє майно лише ОСОБА_4 Складений ОСОБА_6 заповіт від 26 липня 2006 року скасований заповітом ОСОБА_6 від 17 грудня 2010 року.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд керується положеннями ЦК України про спадкування та СК України щодо обов'язку повнолітньої дитини піклуватися про батьків та брати участь у додаткових витратах.

Відповідно до частин третьої та шостої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно з частиною першою статті 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

За правилом статті 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для усунення від спадкування необхідно встановити одночасну наявність двох умов: потреби спадкодавця за життя у сторонньому догляді, зумовленої похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, а також умисного ухилення спадкоємця від догляду за спадкодавцем.

При цьому ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині вимог про усунення від спадкування обов'язкової частки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, зазначених у заяві, зокрема щодо ухилення відповідача від обов'язку доглядати за спадкодавцем, яка була його матір'ю, а також що ОСОБА_6 потребувала стороннього догляду.

Отже, оцінюючи докази у сукупності, суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, вважав необґрунтованою таку позовну вимогу з огляду на непідтвердження її доказами у справі.

Верховний Суд дійшов до переконання, що зібрані у справі докази належним чином не досліджені судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема, акти обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_6, медична картка померлої, копії медичних документів ОСОБА_3

Суд першої інстанції задовольнив клопотання відповідача про допит свідків (а.с. 173), втім у судовому засіданні допит їх не здійснено, не дивлячись на те, що вони, за їх письмовими поясненнями, з'являлись до суду для надання показань у справі. При цьому письмові пояснення свідків, наявні у матеріалах справи, не можуть вважатися допустимими доказами у розумінні частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року, оскільки допит свідка мав здійснюватися за правилами статті 180 ЦПК України 2004 року.

Стосовно доводів касаційної скарги щодо недослідження судами оригіналу довідки про встановлення ОСОБА_3 інвалідності, Верховний Суд застосовує положення частини другої статті 64 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Заявником не зазначено серед доводів касаційної скарги, що ним заявлялось клопотання про надання оригіналу довідки про встановлення інвалідності ОСОБА_3 та таке клопотання залишено без задоволення, а тому такий довід касаційної скарги відхилений Верховним Судом.

Доводи касаційної скарги щодо несвоєчасного звернення ОСОБА_3 із заявою про прийняття обов'язкової частки у спадщині також відхилені Верховним Судом, оскільки виходять за межі предмету розгляду справи. При цьому відповідачем не заперечується у касаційній скарзі, що позивач вчасно подав заяву про прийняття спадщини за скасованим заповітом.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази. Суд апеляційної інстанції таких порушень під час апеляційного розгляду не усунув, а тому судами порушено правила статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості судового рішення в оскаржуваній частині.

Додатково в обранні справедливого рішення під час вирішення справи Верховним Судом враховано, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року оскаржувані в цьому провадженні судові рішення скасовано в частині висновків за первинним позовом, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. У цьому рішенні суд касаційної інстанції зробив висновок, що судами не встановлено фактичних обставин, що мають істотне значення для вирішення спору, та не надано оцінку усім доказам у справі. Такі висновки суду касаційної інстанції створюють правові передумови для рішення про направлення на новий розгляд цієї справи також і в частині зустрічного позову. Протилежне рішення суду порушить принцип рівності сторін перед судом, призведе до надання переваг одній стороні перед іншою, що порушуватиме завдання цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За правилом пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик