Справа №295/8056/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Гумен Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Скришевської О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у звязку з не виконанням грошового зобовязання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 67 857,60 грн., 2 626,93 грн. - 3% річних за період з 31 грудня 2015 року по 13 квітня 2017 року, 11 399,13 грн. - інфляційні витрати за період з січня 2016 р. по березень 2017 р., 402109,55 грн. неустойку за період з 31 грудня 2015 року по 13 березня 2017 року, (всього 365 днів) та стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 839,94 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 88908,76 грн., що за курсом НБУ на дату підписання даного договору становило 4130,00 доларів США. Однак на день пред'явлення позову, відповідач не виконала свого грошового зобов'язання за договором, та не повернула позивачу суму позики у розмірі 67 857,60 грн. Також відповідно до п. 4.2. договору, за несвоєчасне повернення позики, позичальник має сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 41 долар США, що є 1% від суми визначеної у п. 1.1 Договору, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Також відповідно до п. 7.2. договору позики, забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна, а саме автомобіль Dacia модель Sandero, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить відповідачці, у звязку з чим між позичальником та позикодавцем було укладено договір застави транспортного засобу від 30 вересня 2015 року. Відповідно автомобіль, що є предметом застави було внесено в Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Позивач неодноразово зверталася до відповідачки про передачу автомобіля з метою його реалізації та зменшення суми заборгованості, але відповідачка здійснила відчуження заставного майна в супереч договору застави. Оскільки відповідачка не виконала належним чином свого грошового зобов'язання за договором позики, а тому повинна сплатити 3% річних, інфляційні втрати та неустойку, нараховану відповідно до умов договору.

19.02.2018 року відповідачкою подано до суду відзив на позовну заяву, у якому вона вказала, що на час укладання договору перебувала у тяжкому матеріальному та моральному стані, оскілки була вагітною та втратила новонароджену дитину, самостійно утримує чотирьох неповнолітніх дітей, перебувала у процесі розлученням з чоловіком. Позовні вимоги вважає необґрунтованими, оскільки заявлена у позові сума неустойки у розмірі 402109,55 грн. значно перевищує суму боргу за договором позики, крім того до позовної вимоги про стягнення неустойки має застосовуватися строк позовної давності 1 рік. Також відповідачка вказує, що виконувала обовязок щодо повернення суми боргу, однак через складні життєві обставинами на деякий час була позбавлена можливості виконувати зобовязання за договором, оскільки перебувала у скрутному матеріальному положенні та важкому психологічному стані, тому просить зменшити розмір пені. Також, щодо неповерненої суми позики у розмірі 67857,60 грн. за договором, то вказана вимога позивача ОСОБА_1, відповідачка вважає необґрунтованою, оскільки сума поверненої позики є більшою ніж стверджує позивач, вважає, що сума неповерненої позики становить 62529,85 грн., а тому підлягає перегляду також розрахунки щодо індексу інфляції та 3% річних, оскільки позивач ставить вимогу про їх стягнення за період у якому ОСОБА_2 сплачувала кошти в рахунок виконання вимог за даним договором. Також відповідачка у відзиві вказує, що нею надана розписка позивачці, якою підтверджується укладення договору позики, проте вказана розписка містить зобов'язання повернути позику у строк до 30.12.2015 року, проте не містить умови щодо сплати неустойки у разі невиконання зобов'язань за договором, тому просила зменшити розмір пені до суми 31264,93 грн. та вказала, що розмір боргу за договором позики є меншим, ніж заявлено позивачем, а саме 62529,85 грн., тому 3% річних становлять 2076,32 грн., інфляційні втрати - 8879,25 грн.

19.02.2018 року відповідачкою також подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності, у якому вона просила застосувати у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання позовну давність строком в один рік та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині щодо стягнення неустойки за період з 31.12.2015 року по 12.04.2016 року на загальну суму 114616,32 грн., що еквівалентно за курсом НБУ (де 1 долар США дорівнює 26,88 грн.) на день складення позовної заяви 4223,00 долари США.

26.02.2018 року представником позивача ОСОБА_3 подано до суду заперечення на відзив, у якому вона вказала, що твердження відповідачки про те, що на час укладення договору позики вона перебувала у тяжкому матеріальному та психологічному стані не підтверджується доказами, доданими нею до відзиву, відповідачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та володіє значною кількістю нерухомого майна, чим спростовуються її твердження про скрутне матеріальне становище та зазначила, що всі умови договору позики викладені у самому договорі, а розписка є лише документом, який підтверджує факт отримання нею коштів.

10.04.2018 року представником відповідачки ОСОБА_5 до суду надано заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідачка зазначила, що договір позики був укладений нею під впливом тяжких життєвих обставин, на момент укладання договору позики вона булла вагітною та вагітність перервалася, також перебувала у процесі припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4, у зв'язку з чим була позбавлена житла та засобів для існування, самостійно утримувала чотирьох неповнолітніх дітей, та на даний час має скрутне матеріальне становище.

27.03.2018 року представником позивача ОСОБА_3 подано до суду клопотання про зменшення позовних вимог, відповідно до яких просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, що складає 66540,96 грн., 2570,49 грн. - 3% річних, 242874,50 грн. неустойки та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4839,94 грн.

Позивачка у судове засідання не зявилася, її представник ОСОБА_3 подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та просив їх задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі, проти позову заперечувала з підстав нарахування неустойки у великому розмірі ніж неповернута частина боргу, а тому просила зменшити розмір неустойки до 31264,93 грн. у звязку з важкими життєвими обставинами та скрутним матеріальним становищем.

На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 30.09.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 88908,76 грн., що еквівалентно 4130,00 дол. США за курсом НБУ на день укладення договору. (а.с. 7)

Пунктом 1.1 вказаного договору сторони домовилися, що кінцевий строк погашення позики 30.12.2015 року.

Згідно розписки від 30.09.2015 року ОСОБА_2 прийняла позику від ОСОБА_6 у сумі 88908,76 грн. (а.с. 8).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обовязки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638).

За нормою ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, за змістом ч.2 ст. 1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ст.ст. 77-79 Цивільного процесуального кодексу України)

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.

Зважаючи на те, що на час звернення до суду, позичальник відповідач ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернула, при цьому термін повернення коштів визначеного в договорі позики минув, добровільно не виконує договірні зобовязання, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики в розмірі 66540,96 грн.

Суд присуджує до стягнення саме таку суму заборгованості, оскільки відповідачкою не надано до суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що залишок суми заборгованості за договором позики є іншим, так як відповідачкою надані копії квитанцій про сплату позики, з яких можливо встановити сплату лише 13809,05 грн., решта квитанцій, відповідно до ст. 77 ЦПК України, не може бути належним доказом, оскільки вони не належної якості та суд не має змоги встановити дані, що містяться у таких квитанціях.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 4.1 договору позики сторони домовилися, що у разі несвоєчасного повернення позичальником позики, він зобовязаний сплатити грошову суму у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Однак, у заяві про зменшення позовних вимог представник позивачки не ставить вимогу про стягнення інфляційних втрат.

Нарахування трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15.

Відповідно до розрахунку, який наданий стороною позивача та який перевірений судом, за період прострочення грошового зобовязання щодо повернення суми боргу з 31.12.2015 року по 13.04.2017 року (470 днів) з розрахунку суми боргу в розмірі 66540,96 грн., 3% річних від суми простроченої позики складає 2570,49 грн.

Відповідно до п. 4.2 договору позики за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 41 долар США за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Відповідачка заявила клопотання про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення неустойки строком в один рік, у звязку з чим просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині щодо стягнення неустойки за період з 31.12.2015 року по 12.04.2016 року на загальну суму 114 616,32 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За частинами першою, пятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У заяві про зменшення позовних вимог, сторона позивача просить суд стягнути з відповідача 242874,50 грн. неустойки, яка нарахована за період 365 днів, тобто за один календарний рік, що відповідає положенням ч. 2 ст. 258 ЦК України, при цьому вимоги позивача про стягнення неустойки за період, який перевищує строк позовної давності позивачем не ставиться, а тому клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до норми статті 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Як зауважував Конституційний Суд України, у рішення від 11.07.2013 № 7- рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про зменшення розміру пені, мотивуючи його тим, що вона має на утриманні трьох малолітніх дітей, що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей, має скрутний матеріальний стан, який підтверджується, зокрема, довідкою Управління праці та соціального захисту населення № 29 від 22.02.2018 року, з якої вбачається, що вона перебувала на обліку в управлінні та отримувала допомогу малозабезпеченим сімям, тому оцінивши розмір заборгованості відповідно до укладеного договору від 30.09.2015 року, що становить 66540,96 грн. суми боргу за кредитом, суд, керуючись вимогами розумності та справедливості, вважає за необхідне, що позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача необхідно стягнути на користь позивача неустойку (пеню) в розмірі, що відповідає заборгованості за договором позики у сумі 66540,96 грн.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконала зобовязання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики в розмірі 66540,96 грн., три відсотки річних від суми простроченої позики в розмірі 2570,49 грн. та неустойки (пені) у сумі 66540,96 грн., що в загальному становить 135652,41 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, по позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у звязку з не виконанням грошового зобовязання підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1356,15 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 48 Конституції України, ст.ст. 253, 258, 261, 267, 525, 526, 549, 551, 552, 625, 627, 628, 632, 1046, 1047, 1049, 1051 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 7, 10-13, 18, 76-81, 89, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352-353 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у звязку з не виконанням грошового зобовязання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 30.09.2015 року у розмірі 66540,96 грн., три відсотки річних у розмірі 2570,49 грн., неустойку (пеню) у розмірі 66540,96 грн., а всього 135652,41 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1356,15 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Богунський районний суд м. Житомира.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса: м. Житомир, вул. Денишівська, 29, РНОКПП НОМЕР_3).

Повний текст рішення складено 20.04.2018 року.

Суддя Н.В. Гумен