Постанова

Іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 446/579/14-ц

провадження № 61-4254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області ПриходькоНаталія Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Левика Я. А. від 25 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, уточнивши його, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Приходько Н. М., про визнання договору дарування частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 1997 року батько сторін у справі ОСОБА_9 склав договір дарування на будинок АДРЕСА_1, за яким обдарованими є ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 Договором обумовлено порядок користування приміщеннями, постійне та спільне користування будинком.

У невідомий для неї час у вказаному договорі дарування нотаріусом було внесено зміни до розділу про передачу в спільне користування приміщеннями, які перебували у спільному частковому користуванні, зазначених у плані 1, Ш, 1У, У, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, уся сходова клітка, на першому поверсі веранда, зазначена в плані, коридор, позначений в плані 1 та все горище на прізвища ОСОБА_5 та ОСОБА_6

13 квітня 2009 року нотаріус видав фотокопію оспорюваного договору, у якій вказано застереження «читати що у спільне користування співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і далі по тексту» нотаріусом внесено в кінці договору, сторонами це застереження не підписано в порушення вимог чинного на час укладення зазначеного договору законодавства.

Оскільки лише 13 квітня 2009 року вона отримала фотокопію оспорюваного договору, а про особу, яка порушила її права, приватного нотаріуса Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Приходько Н. М. їй стало відомо 13 грудня 2012 року з відповіді головного управління юстиції у Львівській області, то вона просить суд поновити строк позовної давності. Також вона просить суд визнати частково недійсним зазначений договір дарування від 15 травня 1997 року, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Приходько Н. М., а саме дописки прізвищ ОСОБА_11 та ОСОБА_6 у розділі про перехід у спільне користування співвласників приміщень.

Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області у складі судді Бакай І. А. від 21 грудня 2015 року поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду достатніх доказів того, що їй не було відомо про дописку в тексті договору, примірник договору з допискою та застереженням перебував і залишається перебувати в позивача, що свідчить про прийняття нею дарунку згідно з волею батька без застережень, а вказані дописки було виконано відповідно до вимог чинного на час укладення цього договору законодавства. При цьому суд першої інстанції вважав поважною причиною пропуску позивачем позовної давності, оскільки про поршуення своїх прав вона дізаналась 13 грудня 2012 року з відповіді головного управління юстиції у Львівській області.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що хоча позов ОСОБА_2 є обґрунтованим у зв'язку з порушенням нотаріусом вимог Інструкціїпро порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 14 червня 1994 року№ 18/5 в редакції, яка була чинною на час укладення вказаного правочину, але оскільки згідно з умовами укладеного договору дарування від 15 травня 1997 року з дописками ОСОБА_2 зареєструвала набутий дарунок 25 травня 1997 року, а у 2003 році отримала дублікат витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, то вона звернулася до суду після спливу позовної давності.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції поновив позовну давність, позивач у своїй апеляційний скарзі не ставив це під сумнів, а відповідачі не подавали апеляційних скарг, тому суд апеляційної інстанції не мав права відмовляти в задоволенні позову у зв'язку зі зверненням позивачем до суду після спливу позовної давності.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційний суд мав право розглядати питання щодо спливу позовної давності. При цьому позивач не довела, що не була присутня під час внесення вказаних дописок до оспорюваного договору 15 травня 1997 року. У зв'язку з викладеним ОСОБА_5 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 15 травня 1997 року укладено договір дарування житлового будинку за адресою:АДРЕСА_1 аміж ОСОБА_9 та його дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Приходько Н. М. У вказаному договорі передбачено порядок користування приміщеннями, постійне та спільне користування будинком.

В абзаці 4 пункту 1 наведеного договору про передачу у спільне користування: сходової клітки, приміщень п/підвалу зазначених у плані I, III, IV, V, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, на першому поверсі веранди, позначеної в плані 1, коридору, зазначеного в плані 1-6 та всього горища, після слів «в спільне користування співвласників» міститься однакова за змістом та формою викладення дописка «ОСОБА_5 та ОСОБА_6», в кінці посвідчувального напису ця дописка застережена підписом та печаткою нотаріуса Приходько Н. М.

Відповідно до оглянутих у судовому засіданні судом першої інстанції примірників договору, наданих нотаріусом та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, вони містять ідентичний друкований текст та ідентичні дописки.

Суд апеляційної інстанції встановив, що зазначений договір виданий сторонам після його оформлення в нотаріуса в день його укладення. Отримавши документи, позивач своїми діями зареєструвала договір в бюро технічної інвентаризації та отримала реєстраційне посвідчення, реєстрація здійснена 25 травня 1997року під № 492.

Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 червня 2003 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 із часткою 29/100 та ОСОБА_5 із часткою 35/100 (розмір часток відповідно до умов оспорюваного договору дарування).

У матеріалах справи міститься заява відповідачів про застосування позовної давності (а. с. 21-22).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно зі статтями 243 та 244 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Відповідно до положень частини першої статті 227 ЦК Української РСР такий договір дарування жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 14 червня 1994 року № 18/5, були закріплені такі вимоги до дописок - посвідчувальний напис повинен бути написаний ясно, чітко, без підчисток, вільні місця - прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені. Інших вимог до застереження дописок Інструкція не містила.

Однак у матеріалах апеляційного провадження міститься лист управління комп'ютерних систем апарату ВР України від 9 вересня 2016 pоку, в якому зазначено, що в результаті технічної помилки текст указаної Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України станом на 15 травня 1997 року, розміщений на офіційному веб-сайті ВР України, мав часткові розбіжності з автентичним текстом Інструкції, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 № 18/5.

Таким чином, відповідно до пункту 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 14 червня 1994 року № 18/5 у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору та після усунення розбіжностей на офіційному веб-сайті ВР України, дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (учасників угод та інших осіб, які підписали угоду, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати.

Як наслідок, порушення вимог щодо внесення і застереження нотаріусом дописок до договору зумовлює його недійсність у цілому або його частини.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Якщо зазначена заява була прийнята до розгляду місцевим судом, то апеляційним судом під час розгляду справи в апеляційному порядку правомірно може застосувати строк позовної давності, у межах наданих йому повноважень.

Такі ж висновки застосування норм права викладено в постановах Верховного Суду України: від 11 лютого 2015 року в справі № 6-246цс14 та 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, що вказана відповідь Головного управління юстиції у Львівській області від 13 грудня 2012 року не свідчить про поважність причин пропуску позовної давності, адже позивач ще 1997 році здійснила реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до умов оспорюваного договору, а з позовом до суду звернулася лише 17 березня 2014 року.

Крім того, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції не мав права відмовляти в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності, не можуть бути взяті до уваги, адже в частині третій статті 303 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду та вирішення справи судом апеляційної інстанції, було закріплено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк