АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/4171/16-ц Головуючий суддя І інстанції Горпинич О. В.
Провадження № 22-ц/790/352/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів купівлі-продажу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 611/716/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 липня 2017 року в складі судді Горпинич О.В., -

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 19 вересня 1997 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, під час якого на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 29 травня 2007 року остання набула право власності на 43/100 частин житлового будинку № 9 по вул. Ватутіна у місті Харкові. 18 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу вказаної частини житлового будинку, а 18 серпня 2016 року ОСОБА_3 подарував її будинок ОСОБА_4 Посилаючись на те, що зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на відчуження якого він не надавав, з урахуванням уточнених у лютому 2017 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати договір купівлі-продажу, укладений 18 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, витребувати 43/100 частин житлового будинку № 9 по вул. Ватутіна у м. Харкові із незаконного володіння ОСОБА_4

Відповідачі проти задоволення позову заперечували, посилаючись на йог8о безпідставність.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що спірний будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, відчужено без його згоди, а тому наявні встановлені законом підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним та витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та представник ОСОБА_4-ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, обґрунтовуючи це тим, що відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна не є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що з 19 вересня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 29 травня 2007 року ОСОБА_2 набула право власності на 43/100 частин житлового будинку № 9 по вул. Ватутіна у місті Харкові.

18 вересня 2015 року було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3О 43/100 частин вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями, а 18 серпня 2016 року останній подарував спірне нерухоме майно ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сама по собі відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору щодо розпорядження спільним майном не є підставою для визнання такого договору недійсним, доказів того, що сторони оспорюваного правочину діяли недобросовісно позивачем не надано, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати договір купівлі-продажу від 18 вересня 2015 року недійсним з тих підстав, що він укладений без її згоди, як співвласника відчуженого майна.

Між тим, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Оскільки ОСОБА_1 не надано достатніх та належних доказів на підтвердження того, що сторони оспорюваного ним правочину діяли недобросовісно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого позову.

Крім того, у разі не згоди одного із подружжя із діями щодо відчуження іншим спільного майна, сторона, права якої порушено такою угодою має право звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя і вимагати стягнення компенсації за продане майно.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_9