Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 759/2543/17-ц

провадження № 61-6697зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

суб'єкти оскарження: головні державні виконавці відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Крайчинський Сергій Станіславович та Гречуха Олег Ярославович,

стягувач: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження матеріали за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії головних державних виконавців відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Крайчинського Сергія Станіславовича та Гречухи Олега Ярославовича, заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на рішення та дії головних державних виконавців відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Крайчинського С. С. та Гречухи О.Я., заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк).

На обгрунтування скарги зазначала, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2010 року задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до неї та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року, стягнуто з них на користь банку грошові кошти у розмірі 3 349 420,00 грн.

08 жовтня 2013 року на виконання зазначеного судового рішення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (нині - Головного територіального управління юстиції у м. Києві) Крайчинським С. С. (далі - державний виконавець Крайчинський С. С.) складено акт опису й арешту майна: нежилого приміщення № 84-аптечні, лікувально-діагностичні заклади, загальною площею 95,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречуха О. Я. (далі - державний виконавець Гречуха О. Я.) від 25 травня 2016 року призначено експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для визначення ринкової вартості зазначених нежилих приміщень.

Відповідно до звіту про оцінку майна №16 047 від 20 липня 2016 року, виконаного товариством з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» (далі - ТОВ «Українська експертна група») вартість нежилого приміщення № 84-аптечні, лікувально-діагностичні заклади, загальною площею 95,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 становить

2 047 464,00 грн.

За заявкою начальника відділу Державної виконавчої служби №952/9 від

19 січня 2017 року арештоване нерухоме майно направлено для реалізації до державного підприємства «Сетам».

Посилаючись на те, що зазначене нерухоме майно є предметом іпотеки ПАТ «ОТП Банк» (договір іпотеки від 30 травня 2008 року), а також відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя та виконавчого напису нотаріуса чи рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, державний виконавець не мав права самостійно знімати заборону на відчуження предмету іпотеки. Вартість спірного нерухомого майна повинна була бути визначена судом у рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, або за взаємною згодою іпотекодавця та іпотекодержателя.

Зазначала, що дії державного виконавця Крайчинського С. С. щодо складання акта опису й арешту майна суперечать положенням статей 33, 41 Закону України «Про іпотеку», частини сьомої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця Гречухи О. Я. щодо прийняття звіту про оцінку майна, здійсненого ТОВ «Українська експертна група» суперечать положенням частини сьомої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», частинам першій та другій статті 43 Закону України «Про іпотеку».

Ураховуючи зазначене, а також посилаючись на те, що про прийняття державним виконавцем заниженої вартості спірного нерухомого майна, вона дізналась лише 10 лютого 2017 року, просила

- поновити строк на подання скарги на дії державного виконавця

Крайчинського С. С. щодо складення акту опису й арешту нерухомого майна від 08 жовтня 2013 року;

- визнати неправомірними дії державного виконавця Крайчинського С. С. щодо складання акту опису й арешту нерухомого майна від 08 жовтня 2013 року - нежилого приміщення № 84-аптечні, лікувально-діагностичні заклади, загальною площею 95,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, яке знаходиться в іпотеці, та скасувати зазначений акт;

- визнати неправомірними дії державного виконавця Гречуха О. Я. щодо прийняття звіту про оцінку майна №16 047 від 20 липня 2016 року, здійсненого ТОВ «Українська експертна група» в особі Душинського Є. Г., та визнати зазначений звіт недійсним;

- зобов'язати державного виконавця Гречуха О. Я. призначити іншого оцінювача для визначення оцінки нерухомого майна - нежилого приміщення № 84-аптечні, лікувально-діагностичні заклади, загальною площею 95,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, в рамках виконавчого провадження ВП №30906248, відкритого 27 січня 2012 року на підставі виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва №2-1156-1/10, виданого 13 травня 2011 року згідно з заочним рішенням суду від 11 червня 2010 року в справі

№ 2-1156-1/10.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, скаргу залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що скаргу на дії державного виконавця ОСОБА_1 подала з пропуском строку, встановленого статтею 385 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року). Зазначені заявником причини поважності пропуску строку оскарження дій державного виконавця Крайчинського С. С. щодо складання акту опису і арешту нерухомого майна визнані судом неповажними, оскільки доводи заявника про ознайомлення з указаним актом опису й арешту лише

10 лютого 2017 року не підтверджено належними і допустимим доказами, та суперечить матеріалами справи. При цьому ОСОБА_1 не просила поновити пропущений процесуальний строк щодо оскарження звіту про оцінку майна від 20 липня 2016 року. З урахуванням зазначеного та посилаючись на частину другу статті 72 ЦПК України 2004 року суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії державних виконавців підлягає залишенню без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції вважав законним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_1, передбаченого статтею 385 ЦПК України 2004 року строку на оскарження дій державного виконавця без поважних причин, наслідком якого є залишення її скарги без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відмовлено у прийнятті касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду

м. Києва від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від

18 жовтня 2017 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що ухвала суду про відмову в задоволенні заяви про поновлення процесуального строку не підлягає касаційному оскарженню.

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права (пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року). Просила скасувати оскаржувану увалу, справу направити до суду касаційної інстанції для вирішення питання про відкриття касаційного провадження на ухвалу суду першої інстанції про залишення без розгляду скарги на дії державного виконавця у зв'язку з пропуском строку на подання скарги, залишеної без змін ухвалою апеляційного суду.

На обґрунтування заяви, ОСОБА_1 надала копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

30 вересня 2016 року та від 19 квітня 2017 року у справі № 740/3796/14-ц, від

25 квітня 2012 року у справі № 6-47155св11, від 11 квітня 2012 року у справі

№ 6-498ск12.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить про інше.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада

2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 360-4 ЦПК України 2004 року суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.

Залишаючи без розгляду скаргу на дії державного виконавця, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заявником пропущено встановлений статтею 385 ЦПК України 2004 рокустрок для звернення до суду, а зазначені ним причини пропуску строку не є поважними.

Відмовляючи у прийнятті касаційної скарги ОСОБА_1 на зазначені судові рішення, суд касаційної інстанції керувався пунктом 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 рокута виходив з того, що ухвали про відмову у задоволенні заяви про поновлення процесуального строку не підлягають касаційному оскарженню.

Разом з тим, у наданих заявником для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

30 вересня 2016 року та від 19 квітня 2017 року у справі № 740/3796/14-ц, від

25 квітня 2012 року у справі № 6-47155св11, від 11 квітня 2012 року у справі

№ 6-498ск12 судом касаційної інстанції відкрито касаційне провадження та розглянуто по суті касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій про залишення без розгляду скарги на дії державного виконавця, з підстав пропуску без поважних причин строку, передбаченого статтею 385 ЦПК України 2004 року.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні вказаних норм матеріального права, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Порядок та підстави касаційного оскарження судових рішень урегульовано главою 2 розділу V ЦПК України 2004 року.

Згідно частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13-18, 20, 24-29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід'ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

Ухвали суду першої інстанції про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк, передбачені пунктом 7 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року,не підлягають касаційному оскарженню. Разом з тим, ухвали суду першої інстанції про залишення заяви без розгляду, передбачені у пункті

15 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року, та відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року підлягають оскарженню до суду касаційної інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 385 ЦПК України2004 рокускаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1, звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця, просила поновити пропущений процесуальний строк щодо вимог про оскарження дій державного виконавця

Крайчинського С. С. при складанні акту опису і арешту від 08 жовтня 2013 року. Клопотання про поновлення процесуального строку на оскарження дій державного виконавця Гречуха О. Я. щодо прийняття звіту про оцінку майна від 20 липня 2016 року, ОСОБА_1 не подавала, і це питання судами попередніх інстанцій не вирішувалось.

Суд касаційної інстанції не звернув увагу, що заявник оскаржує ухвалу суду першої інстанції, переглянуту в апеляційному порядку про залишення скарги на дії державного виконавця без розгляду з підстав пропуску строку передбаченого статтею 385 ЦПК України 2004 року, яка відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року підлягала касаційному оскарженню.

Неправильне застосування судом касаційної інстанції зазначених норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до постановлення незаконної ухвали та порушення права особи на касаційне оскарження судового рішення.

З огляду на зазначене ухвала суду касаційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду касаційної інстанції для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року скасувати, справу передати до суду касаційної інстанції для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик