Ухвала

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 703/4050/15-ц

провадження № 61-12682св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариствр комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача-відповідача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач-позивач - ОСОБА_3,

представник відповідача-позивача - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у складі судді Васильківської Т. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бабенка В. М., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариствр комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2007 року на загальну суму 99 686,77 доларів США, що еквівалентно 2 103 390,85 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 22 березня 2007 року, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (найменування банку з закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» змінено на

ПАТ КБ «ПриватБанк»)та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі

25 000 доларів США на умовах, визначених договором, терміном до 20 січня 2027 року.

За умовами кредитного договору, погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця, в період сплати відповідач повинен був надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 09 червня 2015 року склала 99 686,77 доларів США, яка в добровільному порядку сплачена не була.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 22 березня 2007 року та визнати недійсним кредитний договір від 22 березня 2007 року в цілому.

Зустрічний позов мотивовано тим, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_3 не було надано банком інформацію, визначену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача», яка має надаватися перед укладенням кредитного договору, а також в кредитному договорі не міститься жодних відомостей про загальну вартість кредиту, річну відсоткову ставку, не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Зміст пункту 7.1. кредитного договору щодо обов'язку по сплаті відсотків у розмірі 1 % на місяць та 0,20% комісії та її природи викладено в нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що ввело позивача за зустрічним позовом в оману та позбавило свідомого вибору. Позивач за зустрічним позовом не укладав би кредитний договір на умовах щомісячної сплати комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту незалежно від його погашення, внаслідок чого сукупна вартість кредиту збільшується майже на 50%. Вказаний платіж є сталим і сплачується у встановленому розмірі незалежно від залишку заборгованості по тілу кредиту, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності.

Оскільки під час укладення кредитного договору інформація щодо сукупної вартості кредиту, правової природи спірного платежу та підстав його сплати, необхідна для здійснення свідомого вибору, не була надана позичальнику, а у кредитному договорі вона викладена у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, позивач за зустрічним позовом вважає, що пункт 7.1 кредитного договору має бути визнано недійсним, в зв'язку з чим і весь договір має бути визнано недійсним, так як він суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Зустрічний позов

ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов'язання за оспорюваний кредитним договором позичальник належним чином не виконав, що сторонами у справі визнається, у зв'язку з чим доказуванню не підлягає. При цьому, ПАТ КБ «ПриватБанк» у порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надало

ОСОБА_3, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у зв'язку з укладенням кредитного договору від 22 березня 2007 року вже були предметом судового розгляду, зокрема заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року у справі № 2-989/2009 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, з останнього в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 22 березня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки-квартиру АДРЕСА_1.

ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом, передбаченим статтею 589 ЦК України, щодо звернення стягнення на предмет застави, при цьому він скористався правом за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свої вимоги про дострокове виконання умов відповідного договору, з урахуванням сплати процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання.

При цьому під час ухвалення зазначеного заочного рішення було з'ясовано обставини, щодо умов договору, визначено суми нарахувань із розшифруванням конкретних сум нарахувань (відсотки, пеня, комісія, страховка) за умовами договору.

Місцевий суд дійшов висновку, що саме з моменту набрання законної сили відповідним заочним рішенням суду, сторони були обізнані щодо відповідних правовідносин, банк вже скористався своїм правом на дострокову вимогу про погашення всієї суми заборгованості, та така вимога була задоволена, а відповідач був ознайомленим з умовами договору, які стосуються порядку розрахунку кожного конкретного платежу.

Встановивши, що обидві сторони звернулися до суду з відповідними позовами більше ніж через 5 років з моменту, коли їм стало відомо про порушення тих прав, які вони просять захистити у даних позовах, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, оскільки кожен з них подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 27 січня 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору від 22 березня 2007 року, а

ОСОБА_3 зустрічний позов пред'явив 07 грудня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовів в зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення в частині відмови у задоволенні заявлених ним вимог, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому не перевіряються судом касаційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання суду на пропуск банком строку позовної давності свідчить про неповне з'ясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідність висновків суду цим обставинам. Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору, строк повернення кредитних коштів встановлено до 20 березня 2027 року. Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки у даному випадку строк виконання основного зобов'язання визначено сторонами у договорі - 20 березня 2027 року, то саме з цієї дати повинен рахуватись строк позовної давності за основним зобов'язанням. Банк звернувся до суду з позовом у вересні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, оскільки перебіг такого строку не розпочався.

Згідно доводів касаційної скарги, суди безпідставно відраховували строки позовної давності за зобов'язаннями за кредитним договором з 07 липня

2009 року, тобто з моменту ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки під час звернення до суду з позовом у 2009 році банком не ставились вимоги про розірвання або припинення кредитного договору, судом вказані питання у рішенні від 07 липня 2009 року не вирішувались, тому зобов'язання за кредитним договором не припинялась.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, то непогашений залишок по тілу та проценти за кредитом, які нараховуються щомісяця та є періодичним платежем за користування кредитними коштами, комісія, а також неустойка, нарахована унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором, підлягають стягненню з позичальника у межах строку позовної давності.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 444/9519/12-ц за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановляючи зазначену ухвалу, Верховний Суд виходив із того, що існує необхідність відступу від правового висновку Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з позичальника у межах строку позовної давності незалежно від спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 310/11534/13-ц за позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановляючи дану ухвалу, Верховний Суд зазначив, що існує необхідність відступу від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс16 та від 21 вересня 2016 року у справі №6-2631цс15, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Так, відповідно до висновку Верховного Суду України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій та процентів, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, кредитор має право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання.

Правовідносини у справі, яка переглядається, є подібними із правовідносинами, що виникли у справах № № 444/9519/12-ц та

310/11534/13-ц, які передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Таким чином, оскільки справи № 444/9519/12-ц та 310/11534/13-ц передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі № 703/4050/15-ц.

Керуючись статтями 252, 253, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справ

№№ 444/9519/12-ц та 310/11534/13-ц

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик