Справа № 352/138/17
Провадження № 22-ц/779/377/2018
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

за участю секретаря Бойчука Л.М.

учасників справи: представника апелянта ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мій дім Україна» про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на новозбудований житловий будинок за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду в складі судді Струтинського Р.Р., ухвалене 19 жовтня 2017 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд із зазначеним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 1 лютого 2011 року між ним та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу будинку, загальною площею 92,33 м.кв., що знаходиться за будівельною адресою АДРЕСА_1. Відповідно до умов договору сторони домовились, що укладення та нотаріальне посвідчення основного договору купівлі-продажу здійснюватиметься після 100% оплати вартості об'єкту, визначеного п.1.2 попереднього договору та вводу об'єкта в експлуатацію. Взяті на себе зобов'язання ним виконано, здійснено повну оплату вартості будинку в розмірі 238 200,00 грн, що підтверджується квитанцією №5 від 1 лютого 2011 року. Згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 10 червня 2013 року за №ІФ86 об'єкт будівництва здано в експлуатацію. Однак, всупереч вимог договору та чинного законодавства товариством не вживаються дії щодо укладення основного договору купівлі-продажу житлового будинку.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив визнати договір купівлі-продажу будинку від 1 лютого 2011 року таким, що відбувся, визнати за ним право власності на новозбудований житловий будинок, загальною площею 78,10 м.кв., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Тисменицького районного суду від 19 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу від 1 лютого 2011 року житлового будинку, загальною площею 78,10 м.кв., що розміщений за будівельною адресою:АДРЕСА_1 таким, що відбувся між ОСОБА_2 та ТОВ «Мій дім Україна». Також визнано за ОСОБА_6 право власності на цей будинок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 (особа, яка не брала участі у справі) посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції фактично вирішив питання про її майнові права, не залучивши разом з тим до участі в справі.

Не враховано місцевим судом і того, що положеннями ЦК України та іншими актами цивільного законодавства не передбачено такого правового наслідку невиконання попереднього договору щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку. Натомість нормами ст. 635 ЦК України встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Крім того, однією з умов застосування ч.2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 263 ЦПК України не обґрунтував в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити.

Учасники справи відзиву на скаргу не подали.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 і його представник доводи апеляційної скарги заперечили посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Представник ТОВ «Мій дім Україна» в судове засідання не з'явився повторно. Відповідач двічі викликався до суду через оголошення на веб-сайті апеляційного суду, яке було розмішене не пізніше ніж за десять днів до дати судового засідання. А отже, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Зважаючи на вимоги ч. 11 ст. 128, ч. 10 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд визнав неявку представника ТОВ « Мій дім Україна» такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 - VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим колегія суддів застосовує норми ЦПК України від 18 березня 2004 року, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення. А справу переглядає в порядку, передбаченому ЦПК України від 3 жовтня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що 1 лютого 2011 року між ТОВ «Мій дім Україна» та позивачем у справі ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку. Відповідно до його умов сторони зобов'язались в майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі - продажу будинку загальною площею 92,33 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю на момент укладення попереднього договору 238 200,00 грн, що еквівалентно 30 000,00 доларів США. За домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору купівлі-продажу здійснюється після 100% оплати вартості об'єкта та вводу його в експлуатацію. Строк введення а в експлуатацію - не пізніше першого кварталу 2012 року. На виконання умов договору ОСОБА_2 сплатив 238 200,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №5 від 1 лютого 2011 року (а.с. 5-6).

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованого Інспекцією держархбудконтролю в Івано-Франківській області 10 червня 2013 року №ІФ 86 об'єкт будівництва - малоповерховий житловий комплекс по АДРЕСА_1 Тисменицького району готовий до експлуатації. При цьому зазначено, що замовником є ОКЖБК «Радислав» (а.с.7-9).

Згідно з ст.3 ЦПК України, у редакції кодексу 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду та ухвалення оскаржуваного рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 покликався на те, що ним сплачено вартість будинку, об'єкт здано в експлуатацію. Однак, відповідач не вчиняє будь-яких дій щодо укладення основного договору купівлі-продажу будинку.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконано умови попереднього договору, однак відповідач ухиляється від його виконання та укладення основного договору. Тому право власності позивача підлягає захисту в судовому порядку.

Статтею 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4, в апеляційній скарзі зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Зі змісту цього витягу вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, загальною площею 81,7 м.кв., житловою площею 40,3 кв.м. Право власності зареєстровано 26 травня 2017 року на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 17 листопада 2014 року та кооперативного договору №11, укладеного між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Радислав» та ОСОБА_7 (а.с.94). Згідно цього договору (копію якого долучено в судовому засіданні) кооператив закріплює за нею (пайовиком) пай у пайовому фонді кооперативу, який складається з квартири №1 у зблокованому житловому будинку №2 по вул. Яблунева малоповерхового житлового комплексу за адресою у селі Угринів, Тисменицького району Івано-Франківської області.

Технічна характеристика нерухомого майна підтверджується також технічним паспортом на квартиру, виготовленим 7 квітня 2017 року ТзОВ «Альянс-Консалтинг ІФ» та долученим представником апелянта в засіданні суду.

З пояснень сторін в засіданні апеляційного суду встановлено, що в провадженні Тисменицького районного суду знаходяться інші цивільні справи, учасниками яких є позивач та апелянт. Зокрема, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення, а також за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним кооперативного договору. При цьому, остання справа призначена до розгляду на 3 травня 2018 року.

Отже, представлені апеляційному суду докази дають підстави дійти висновку, що на час вирішення судом спору ОСОБА_7 була власником спірного будинку, однак не була залучена до участі у справі в якості співвідповідача.

Як передбачено п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України прийняття судового рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі в справі є порушенням норм процесуального права та обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то суд не дає оцінки обґрунтованості позовних вимог, оскільки це повинно бути зроблено під час розгляду справи по суті за участі належних сторін.

Відповідно апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відтак, суд приходить до переконання, що постановлене рішення не може залишатися в силі та підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи ухвалення апеляційним судом нового рішення, відстрочення сплати судового збору ОСОБА_4, одночасне заявлення позовних вимог майнового та немайнового характеру, ціну позову тощо на користь держави з ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 591,15 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 19 жовтня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мій дім Україна» про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на новозбудований житловий будинок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави 6 591,15 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський