Номер провадження: 22-ц/785/2669/18
Номер справи місцевого суду: 523/4486/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільній сумісній власності, визнання права власності,

встановила:

01.04.2016 позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що у лютому 2012 року між ОСОБА_3 та громадянкою ОСОБА_5 було укладено шлюб.

В подальшому, у березні 2015 року, даний шлюб між сторонами рішенням Суворовського районного суду м. Одеси було розірвано.

Під час проживання сторін у спільному шлюбі, а саме 18.04.2014 року, ними було придбано у громадянки ОСОБА_7 квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Дудіновою І.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 9-186.

Дану квартиру було придбано згідно оціночної вартості за 204 000,00 грн., що підтверджено пунктом 2 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року.

Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року, сторони прийняли квартиру у власність у рівних частках кожний, тобто по 1/2 частки квартири, що підтверджується Витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 20713738 від 18.04.2014 року та індексний номер 20711122 від 18.04.2014 року.

Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року, дана квартира складається з однієї кімнати загальною площею 30,2 кв.м. Згідно технічного паспорту на дану квартиру, вона складається із 1 кімнати житловою площею 17,9 кв.м., кухні площею 5,3 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, коридору площею 3,9 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м.

У зв'язку з розірванням між сторонами шлюбу у березні 2015 року, позивач та відповідач перестали вести спільне господарство та спільно жити у своїй квартирі. На сьогоднішній день, незважаючи на те, що у даній квартирі зареєстрований позивач, він не має можливості там проживати, оскільки фактично там проживає відповідачка із своєю старшою донькою від першого шлюбу та сином від шлюбу позивача з відповідачкою.

У сторін склалися досить напружені стосунки після розірвання шлюбу, вони майже не спілкуються, позивач не має можливості проживати спокійно у своїй квартирі, оскільки майже кожний прихід позивача до своєї квартири закінчується сварками, погрозами та викликами поліції. Дана ситуація не дає можливості спокійно проживати ані позивачеві, ані відповідачці. Ніхто із сторін не має можливості продовжувати влаштовувати своє особисте життя, оскільки сторін тримає спільна квартира, яку ані позивач, ані відповідач не бажає подарувати один одному.

На сьогоднішній день, позивач прийняв рішення вирішити проблему поділу спільної часткової власності шляхом викупу 1/2 частки квартири, яка належить відповідачці. Перед зверненням до суду, позивач направив листа відповідачці із проханням прийняти одну із трьох його пропозицій, а саме: викупити його частку квартири по ринковій ціні; продати-йому свою частку квартири по ринковій ціні; здійснити спільний продаж квартири третім особам, а кошти поділити порівну.

Дану пропозицію відповідачка отримала 14.03.2016 року за адресою своєї реєстрації 15.03.2016 року за місцем свого фактичного проживання.

Позивач просив відповідачку у 7-ми денний термін з моменту отримання цього листа повідомити про прийняте рішення у письмовому вигляді на адресу фактичного проживання позивача: АДРЕСА_4.

Посилаючись на те, що станом на 28.03.2016 року, жодної відповіді від відповідача так і не надійшло, просив ухвалити рішення, яким припинити право власності ОСОБА_5 на 1/2 частки квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_5 прийняти компенсацію за 1/2 частки даної квартири, яку позивач вніс на рахунок суду та визнати за ОСОБА_3, право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1, у зв'язку з припиненням на неї права власності ОСОБА_5 (далі - спірна квартира).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільній сумісній власності, визнання права власності залишено без задоволення.

Зобов'язано ТУ ДСА в Одеській області повернути ОСОБА_3 суму у розмірі 198104 гривні, яка була сплачена за квитанцією № 73 від 19.04.2017р., ТУ ДСА в Одеській області, на рахунок 5435, код отримувача - 26302945, МФО 820172, Державна казначейська служба України м. Київ, призначення платежу: компенсація вартості 1/2 частини спірної квартири.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що в період з 10.02.2012 року по 29.04.2015 року сторони перебували в шлюбі та ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу у них народився син, ОСОБА_9 визнані сторонами та підтверджуються матеріалами справи, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих підстав також вважається встановленим і не підлягає доказуванню та обставини, що в період шлюбу, а саме 18.04.2014 року, сторони придбали за договором купівлі-продажу за 204000 грн. у громадянки ОСОБА_7 у рівних частках кожний спірну квартиру. Договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Дудіновою І.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 9-186.

Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року, спірна квартира складається із однієї кімнати загальною площею 30,2 кв.м. Згідно технічного паспорту на дану квартиру, вона складається із 1 кімнати житловою площею 17,9 кв.м., кухні площею 5,3 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, коридору площею 3,9 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м. (т.1, а.с. 9-10).

В ході розгляду справи, в судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу у березні 2015 року, позивач та відповідач перестали вести спільне господарство та спільно жити у спірній квартирі. При цьому, у сторін склалися досить напружені стосунки після розірвання шлюбу, що призводить до сварок, у зв'язку з чим, викликалась працівники поліції (т.1, а.с.41, 65).

Суд також встановив, що позивач у спірній квартирі не проживає, а проживає за адресою: АДРЕСА_4.

У спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_5, спільно з дитиною від першого шлюбу ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та спільним з позивачем сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою ОСББ «Оберег-21» (т.1, а.с. 133). У спірній квартирі зареєстрований лише позивач ОСОБА_3 (т.1, а.с. 40).

Разом з тим, відповідачка спільно з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5, однак в цьому будинку не проживають, а проживають у спірній квартирі.

Із акту, складеного Знам'янською сільрадою від 29.05.2017р. вбачається, що в будинку в с. Знам'янка зареєстровані: ОСОБА_11 1932 р.н. - власник; ОСОБА_12 1963 р.н. - дружина сина власника; ОСОБА_13 1959 р. н. - син власника; ОСОБА_5 1983 р. н. - онука власника і відповідача по справі; малолітні діти: ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_5; ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_3 - син сторін.

Фактично у вказаному будинку проживають: ОСОБА_11; ОСОБА_12; ОСОБА_13 (т.1, а.с. 138).

Відповідач ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_10, ОСОБА_9 не проживають у вказаному будинку в с. Знам'янка з 18.04.2014 року, а проживають у власній квартирі в м. Одесі, де відповідач ОСОБА_5 працює, а діти, відповідно до віку, відвідують спеціалізовану гімназію та дитячий садочок.

Так, малолітня донька відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у спеціалізованій гімназії № 7 м. Одеси (т.1, а.с. 28).

Малолітній син сторін ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 відвідує групу раннього віку №2 Одеського ДНЗ №266 з 17 березня 2016р. по теперішній час (т.1, а.с. 29).

Як було зазначено вище, спірна квартира є спільною частковою власність сторін, оскільки в договорі купівлі-продажу було зазначено, що сторони прийняли квартиру у власність у рівних частках кожний, тобто по 1/2 частки квартири.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Тобто, виходячи із вказаної норми матеріального права, слід дійти висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, однак за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, згідно яких ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Крім того, в постанові 02 липня 2014 року у цивільній справі № 6-79цс14 Верховний Суд України встановив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3644/5471/24 від 28.11.2016р., яка була проведена по даній справі, поділ квартири АДРЕСА_1 у рівних частках в натурі є технічно неможливий. Ринкова вартість квартири складає суму у розмірі 198104 грн. (т.1, а.с. 76-103).

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

На виконання вищевказаних вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України позивач вніс на депозитний рахунок суду суму у розмірі 198104 грн., яка була сплачена за квитанцією № 73 від 19.04.2017р. (т.1, а.с. 146).

Однак, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що припинення права власності на частку у спільній сумісній власності відповідача ОСОБА_5, визнання права власності на спірну квартиру за позивачем ОСОБА_3, відповідачу буде завдано істотної шкоди, оскільки спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача ОСОБА_5 і її малолітніх дітей.

/

Тобто, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що у разі задоволення позову, відповідачка, спільно з її малолітніми дітьми може бути позбавлена права на користування квартирою, тобто буде порушений їх усталений спосіб життя, що може негативно вплинути на інтереси малолітніх дітей, які тривалий час проживають та навчаються в м. Одесі, що свідчить про те, що така шкода буде істотною.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства, а також правам та інтересам відповідача ОСОБА_5 і її малолітніх дітей, які у разі їх переселення разом з мамою в с. Знам'янка Іванівського району Одеської області за місцем своєї реєстрації будуть позбавлені можливості працювати, навчатись, а також відвідувати дитячий садочок в м. Одесі, що завдасть їм істотної шкоди.

При цьому, суд правомірно зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Україною 27.09.1991р., держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 ст. 27 Конвенції встановлено, що держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам, є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про неможливість його спільного проживання з відповідачкою у спірній квартирі, яка вчиняє сварки і скандали, викликає поліцію, намагається пригнути з вікна, то дані обставини не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог, а можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності, за наявності необхідних для цього підстав.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 11.04.2018р.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра