Провадження №: 2/755/1496/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

за участі учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4, звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь понесені витрати за фактично спожиті житлово-комунальних послуги по квартирі АДРЕСА_1, на загальну суму 16 733,56грн., посилаючись як правові підстави відшкодування заподіяної шкоди, положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 08.10.1992 №572, статі 65, 150, 156, 162, 179 ЖК України, статей 317, 322, 382, 526 ЦК України.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, яка набута в порядку спадкування майна померлого ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після того як відкрилась спадщина, між потенційними спадкоємцями, позивачем та відповідачем, тривали судові спори, весь цей час відповідач постійно проживала в спірній квартирі, однак за комунальні послуги не сплачувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 16 733,56 грн., яка включає: оплата послуг за утримання будинку та прибудинкової території - 4109,12 грн.; опалення - 10527,72 грн.; електроенергія - 1179, 28 грн.; газ - 621,64 грн., обслуговування домофону -295,80 грн. Представник позивача наголосила, що заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги виникла саме за період, коли відповідач користувалась квартирою, ці обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року, яким задоволено позов ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, тому у позивача виникло право пред'явити до відповідача вимоги щодо відшкодування понесеної шкоди у вигляді оплати боргу за житлово-комунальні послуги в розмірі 16 733,56 грн., що є предметом позову.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі з відстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, які долучено до справи (а.с.78-80), мотивуючи тим, що після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та був власником квартири АДРЕСА_1, відповідач зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак внаслідок тривалих судових спорів, які виникли між позивачем та відповідачем, як спадкоємцями, право власності на спірну квартиру визнано судом за позивачем, в цей час відповідач наглядала за квартирою, однак постійно в квартирі не проживала, оскільки має інше житло. Фактично відповідач звільнила квартиру 20.03.2017р., після ухвалення судом рішення про її виселення, проте в квартирі залишилися її особисті речі на загальну суму 24000,00грн., які, за домовленістю з представником позивача, повинна була забрати через два тижні, проте у поверненні речей відповідачу було відмовлено. Крім того, з наданих позивачем квитанцій убачається, що сплата за комунальні платежі проведена в липні 2017 року, проте квартира була звільнена відповідачем 20.03.2017 року.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був власником квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Київської міської ради, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцем третьої черги за правом представлення та визнання права власності на спадкове майно, скасоване рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.05.2016 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Київської міської ради, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцем третьої черги за правом представлення та визнання права власності на спадкове майно - задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_4 є двоюрідною сестрою ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності, серед іншого, на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5.

Як встановлено судом апеляційної інстанції у мотивувальній частині рішення суду:

«ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, як двоюрідна сестра ОСОБА_5, на підставі якої було заведено спадкову справу № 875/2014.

20 березня 2015 року із такою ж заявою звернулася ОСОБА_2, як спадкоємець четвертої черги». (а.с.8-15)

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом норми ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

На виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року, 28 березня 2017 року за позивачем ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1. (а.с.26)

При цьому, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень ст.322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Разом з тим, у відповідності до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини, згідно ч.2 ст.1220 ЦК України, є день смерті особи (спадкодавця).

Як роз'яснено у п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право ( об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як об'єкт нерухомого майна.

Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує (частина 4 цієї статі).

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 322 ЦК України).

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов'язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Згідно положень частин 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

За положеннями вищевказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.02.2017 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення - задоволено частково. Вирішено виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. (а.с.18-20, 21-24)

За встановлених в судовому рішення обставин, ОСОБА_2 проживає в квартири АДРЕСА_1, а позивач згоди відповідача на проживання не давала.

20 березня 2017 року представником позивача та відповідачем підписано Акт про добровільне виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2016 року (а.с.25), де зазначено, що ОСОБА_2 добровільно виконала рішення та виселилася з квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, ОСОБА_2 категорично заперечує факт свого постійного проживання у вказаній вище квартирі після смерті ОСОБА_5, власника квартири, та зазначає про вимушене залишення нею квартири внаслідок погроз з боку позивача.

В свою чергу, позивачем не долучено належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 після ІНФОРМАЦІЯ_1 (часу відкриття спадщини) та відповідно користування житлово-комунальними послугами за вказаною адресою, що є предметом доказування в межах розгляду даного спору.

Існування між сторонами будь-яких зобов'язальних відносин, пов'язаних з користуванням цією квартирою та оплатою комунальних послуг, судом не встановлено та відповідних доказів позивачем не надавалося.

За встановленихсудом обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування за рахунок відповідача витрат понесених по оплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 16 733,56 грн., яка виникла за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року, оскільки відповідач в спірній квартирі не зареєстрована та не проживає, у зв'язку з чим комунальними послугами не користувалась та не повинна нести витрати по оплаті за житлово-комунальні послуги, в той же час позивач, як спадкоємець померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, отримала у спадок спірну квартиру та відповідно до позивача як спадкоємця перейшли всі права та обов'язки спадкодавця, в тому числі і обов'язки по утриманню спадкового майна ( ст. 1216 ЦК України) .

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, є необґрунтованим та не вбачає передбачених законом підстав для його задоволення.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд відносить понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при звернення до суду розмірі.

На підставі викладеного, ст. ст. 316, 319, 322, 1220, 1268 Цивільного кодексу України, Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992р. №572 (зі змінами та доповненнями), керуючись ст. ст. 2-4, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу.

Відповідно до положень ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я