Постанова

іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 0907/2-4638/11

провадження № 61-1642св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківської міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року, ухвалене у складі судді Бородовського С. О., та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківського області від 16 березня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: Горблянського Я. Д., МатківськогоР. Й., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, в якому, неодноразово уточнивши позовні вимоги, просив виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення з жилих приміщень АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірні приміщення у гуртожитку по АДРЕСА_2 відповідачі займають неправомірно, проте добровільно звільнити вказані приміщення категорично відмовляються; на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР позивач просив про задоволення позову.

У квітні 2011 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_6, звернувся з позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7, в якому просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні кімнатою № 2 у гуртожитку по АДРЕСА_2 та зобов'язати виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вселити його та членів його сім'ї у вказане жиле приміщення.

Посилався на те, що з 1998 року він разом із своєю сім'єю зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_2. Вселення у вказаний гуртожиток відбулось на підставі ордера, виданого ДП «Івано-Франківський пивзавод» з умовою відселення мешканців квартири № 2 та передання цієї квартири йому у користування. Проте ОСОБА_4, отримавши нову квартиру, відчужила її та повернулась проживати у кімнату № 2 цього гуртожитку. ОСОБА_6 вважає, що його права на житло порушені та належним способом їх захисту є задоволення позову.

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, який доповнила у грудні 2014 року, про визнання за нею та її сином ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 позов обґрунтовувала тим, що спірні житлові приміщення мають статус гуртожитку, в якому вона проживає з 1982 року, оскільки перебувала у трудових відносинах з ДП «Івано-Франківський пивзавод», який ці приміщення орендував у виконавчому комітеті. Позивач вказує на те, що вселилась у спірні житлові приміщення на підставі рішення адміністрації і профкому ДП «Івано-Франківський пивзавод» та ордеру на вселення, а тому просила визнати за нею і за ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року позов виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із жилих приміщень АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відмовлено.

Задовольняючи позов виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції встановив, що ордер на вселення до кімнати гуртожитку ОСОБА_4 не отримувала, і дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів із займаної ними жилої площі та відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_5 права користування вказаним жилим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_6, суд першої інстанції встановив, що ордер, на підставі якого ОСОБА_6 разом зі своєю сім'єю вселився до спірного жилого приміщення, визнаний недійсним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2008 року, і дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення його позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Івано-Франківської міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судом в судовому засіданні.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2016 року в частині задоволення позову виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та в частині відмови у задоволенні поданого нею позову скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову виконавчого комітету відмовити, її позов задовольнити.

Доводів про незаконність судових рішень у частині вирішення позову ОСОБА_6 касаційна скарга не містить і судом касаційної інстанції судові рішення у відповідній частині не перевіряються.

Касаційна скарга мотивована тим, що у 1982 році на підставі рішення адміністрації і профкому ДП «Івано-Франківський пивзавод» ОСОБА_4 вселилась у квартиру АДРЕСА_1. З ДП «Івано-Франківський пивзавод» на даний час вона не перебуває в трудових відносинах, але продовжує проживати у вказаній квартирі гуртожитку, тому не може бути обмежена у праві користування зазначеним жилим приміщенням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

16 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами встановлено, що будинок по АДРЕСА_2, відноситься до комунальної власності територіальної громади АДРЕСА_3 гуртожитком.

З 1 липня 1997 року по 1 липня 2001 року вказаний гуртожиток перебував у оренді ВАТ «Івано-Франківський пивзавод», який в 2001 році ліквідований.

З трудової книжки ОСОБА_4 суди встановили, що вона перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Івано-Франківський пивзавод» і 10 жовтня 2001 року звільнена.

Також судами встановлено, що у вказаному гуртожитку в кімнаті № 3 площею 31,60 кв.м проживає ОСОБА_7 і ОСОБА_8, суміжні кімнати 1-4 площею 19,70 кв.м та 1-3 площею 20,07 кв.м займає ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5, а квартиру № 2 - сім'я ОСОБА_9

З наданих Крихівецькою сільською радою відомостей судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з лютого 2000 року по серпень 2002 року були зареєстровані АДРЕСА_1, у квітні 2002 року квартира ними була приватизована, а в травні того ж року - продана.

19 листопада 2010 року ЖЕО № 2 направлено ОСОБА_4 вимогу про звільнення вказаних приміщень, яка останньою залишена без задоволення.

Відповідно до статті 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначався законодавством Союзу РСР, ЖК Української РСР та іншими актами законодавства Української РСР (стаття 128 ЖК Української РСР).

Жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Порядок надання жилої площі у гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене Радою Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208.

Відповідно до п.п.9, 10 цього положення та ст.129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку жилу площу.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі статтею 132 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в статті 125 ЖК Української РСР, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 3 статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 ані ордеру на вселення в спірну кімнату, ані рішення виконавчого комітету міської ради про надання спірного жилого приміщення не має, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, оскільки вони самоправно зайняли жиле приміщення.

До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що ОСОБА_4 на підставі рішення адміністрації і профкому ДП «Івано-Франківський пивзавод» вселилась у квартиру АДРЕСА_1 безпідставні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 58 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій).

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оцінивши надані сторонами докази, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_4 не спростувала докази, якими обґрунтовані позовні вимоги виконкому, і не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог за зустрічним позовом.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами цивільної справи.

Твердження заявника про розгляд справи у відсутності її та представника - адвоката Остап'юк Н. О. не свідчать про порушення прав ОСОБА_4, яка доказів на підтвердження поважності причин своєї відсутності 11 лютого 2016 року не надала.

Враховуючи відкриття провадження у справі у 2011 році, суд першої інстанції вважав за можливе, дотримуючись принципу розумності строків, закінчити розгляд справи, оскільки процесуальні права учасників були дотримані, в тому числі особистою участю у судовому засіданні, поданням зустрічних позовів, можливістю надати відповідні докази на підтвердження своїх позовних вимог та заперечувати щодо доказів, наданих іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення у частині, яка оскаржена, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до положення статті 410 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду - залишенню без змін у відповідній частині.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 квітня 2016 року виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2016 року в частині вирішення позову виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради і вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 залишити без змін.

Поновити виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С.О. Погрібний