Справа № 162/1080/17
Провадження №2/157/131/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря Карпік Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Любешівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 15 травня 2014 за Р№ 332, позивачу на праві власності належить присадибна земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :01:001:0494, по вул. Тадеуша Костюшка, 18 в смт. Любешів Волинської області. Розташований на цій земельній ділянці житловий будинок «А-2», 2016 року побудови, з господарськими будівлями і спорудами (гараж - «а», сарай - «Б-і») належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21686999, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_5 15 травня 2014 року; технічного паспорта № 328, виданого ПМП «САТАР» 05 червня 2016 року; декларації про готовність до експлуатації обєкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, серії ВЛ № 94, виданого Управлінням ДАБІ у Волинській області 02 вересня 2016 року. В період набуття права власності на земельну ділянку та житловий будинок позивач перебувала в шлюбі з відповідачем.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 08 листопада 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Тому земельна ділянка та житловий будинок по вул. Т. Костюшка, 18 в смт. Любешів Волинської області є особистою приватною власністю позивача, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач разом з малолітніми дітьми Юлією, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Софією, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані та постійно проживають у житловому будинку по вул. Т. Костюшка, 18 в смт. Любешів. Відповідач не проживав і не зареєстрований в цьому житловому будинку.

20 жовтня 2017 після 17 год. відповідач самоправно, без згоди позивача вселився в житловий будинок, де проживає до цього часу. Однак між позивачем, як власником житлового будинку, та відповідачем не виникли житлові правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу УРСР. Відповідач не набув право користування житловим будинком як член сімї власника чи наймач житлового приміщення в будинку, що належить позивачу на праві власності.

Крім того, своєю агресивною поведінкою ОСОБА_3 негативно впливає на дітей. Позивач вважає, що внаслідок безпідставного проживання відповідача в належному їй житловому будинку порушені її права власника щодо користування та розпорядження будинком, а також порушуються права малолітніх дітей щодо належного їх виховання та розвитку.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд виселити ОСОБА_3 з житлового будинку по вул. Т. Костюшка, 18 в смт. Любешів Волинської області та стягнути з нього всі понесені нею судові витрати.

Позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. ОСОБА_1 пояснила, що спірний житловий будинок збудувала самотужки. ОСОБА_3 вселився до будинку без її дозволу. Через агресивну поведінку останнього вона змушена була залишити будинок та разом із дітьми переселилася до своїх батьків. Вважає, що відповідач своєю поведінкою порушує її право власника на вільне володіння належним їй майном.

Відповідач ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнали. ОСОБА_3 пояснив, що житловий будинок по вул. Т. Костюшка, 18 в смт. Любешів був збудований спільного з позивачем за час перебування в шлюбі та є їх спільною сумісною власністю подружжя. Дане нерухоме майно зареєстроване за позивачем, оскільки питання про поділ спільного майна подружжя до цього часу не піднімалося. Вважає, що проживає в спірному житловому будинку на законних підставах. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наведена вище норма закону відповідає положенням статті 60 Сімейного кодексу України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

З оглянутих в судовому засіданні договору дарування земельної ділянки від 15 травня 2014 року (а.с. 5), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6), декларації про готовність до експлуатації обєкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, від 02.09.2016 року (а.с. 9), інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 7), технічного паспорта на житловий будинок від 05.06.2016 року (а.с. 11-14) та рішення Любешівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2017 року (а.с. 19) встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006 року по 24 жовтня 2017 року. За час перебування в шлюбі 15 травня 2014 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування набула право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га, за адресою: вул. Тадеуша Костюшка, 18, смт. Любешів Волинської області. На вказаній земельній ділянці 28 травня 2014 року розпочато будівництво спірного житлового будинку, яке було завершено 02 вересня 2016 року.

Таким чином, проаналізувавши наведені вище докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що житловий будинок по вул. Тадеуша Костюшка, 18 в смт. Любешів Волинської області, з якого позивач просить виселити відповідача, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки набутий ними як подружжям за час перебування в шлюбі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

З наведено вище слідує, що відповідач, будучи співвласником житлового будинку по вул. Тадеуша Костюшка, 18 в смт. Любешів Волинської області, на законних підставах вселився та проживає в ньому, а тому підстав для його виселення із вказаного житлового приміщення немає.

Відповідно до норм статей 116, 156, 157 Житлового кодексу УРСР члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Членів сімї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених вище норм закону свідчить, що питання виселення особи із займаного нею житлового приміщення може мати місце лише у відносинах між власником житлового будинку або квартири та членами його сімї або іншими особами, які проживають разом з ним. З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що між сторонами склалися інші за своєї суттю правовідносини, зокрема, правовідносини між співвласниками спільного сумісного майна. Тому норми Житлового кодексу України, що регулюють порядок виселення особи з житлового приміщення, не можуть бути застосовані для вирішення даного спору.

Наведене доводиться також обґрунтуванням позовної заяви, в тексті якої позивач зазначила, що між нею та відповідачем не виникли житлові правовідносини, які регулюються статтями 150, 156, 158, 160 Житлового кодексу УРСР.

Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладає на позивача сплату судового збору.

Керуючись статтями 5, 12, 76, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 355, 368, 383, 386 Цивільного кодексу України, статтею 61 Сімейного кодексу України, статтями 116, 156, 157 Житлового кодексу УРСР, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_6