Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/383/17

номер провадження 2/695/91/18

24 квітня 2018 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.

за участю секретаря Оніщенко Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у сумі 49182.01 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09.10.2013 року відповідач стала клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та уклала договір, відповідно до умов якого отримав кредит у сумі 4700.0 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач наполягає. що кредитні кошти ОСОБА_2 отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 31.10.2016 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 49182.01 грн., що складається з наступного: 4606.61 грн. заборгованість за кредитом; 38307.21 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 3450 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500.00 грн. фіксована частина штрафу; 2318.19 грн. процентна складова штрафу.

Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому ПАТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд вказаної справи продовжується в загальному порядку про що оголошено в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та надав суду пояснення аналогічні поясненням викладеним в позовній заяві та запереченні на відзив, відповідно до якого вважав кредитний договір, який укладений між позивачем та відповідачем таким, який відповідає вимогам чинного законодавства, відповідач під час його укладення належним чином була повідомлена про всі його умови та погодилася із ними, а сам позов поданий в межах строків позовної давності,а тому, на думку представника позивача, позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Відповідач та його представник в судове засідання не зявилися, однак останній звернувся до суду із відповідним клопотанням, згідно з яким розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, відповідно до якого відповідач та її представник вважали договір укладеним з порушенням вимог чинного законодавства в частині не ознайомлення відповідача з усіма його умовами, а також пропуском строку позовної давності. Так представник відповідача наполягав, що із розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 перед банком виникла 09.10.2013 року, а позивач звернувся до суду із вказаним позовом лише 09.02.2017 року, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема ч. 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст.259 ЦК України передбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається судом із розрахунку заборгованості, наданої позивачем, відповідач неналежно здійснювала сплату кредиту починаючи з 09.10.2013 року, що відображено в розрахунках позивача.

Згідно із ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи позивач достеменно знав про порушення порядку повернення відповідачем коштів, однак протягом всього цього часу не вживав жодних дій спрямованих на захист своїх прав, при цьому продовжуючи нараховувати проценти, штрафи та пеню по даному зобовязанню.

Враховуючи наведені положення законодавства, суд звертає увагу також на постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 № 6-116цс13, 19.03.2014 № 6-20цс14, 18.06.2014 № 6-61цс14, від 03.06.2015 № 6-31цс15, в яких викладена наступна правова позиція: «у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу».

Так в своїй постанові від 23.11.2016 року ВСУ дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Суд зважає, що вказані висновки Верховного Суду України не можуть залишитися поза увагою судів нижчої інстанції.

Також суд звертає увагу, що згідно п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, як на частину укладеного між сторонами договору, передбачено збільшений строк позовної давності у 50 років, про те на вказаних Умовах відсутній підпис ОСОБА_2 тому вказані умови не можна вважати частиною договору, що стверджується правовою позицією ВСУ викладеної в постанові №6-16цс15 від 11.03.2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Нормами ст. 207 ЦК України визначено. що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

За таких обставин суд не може брати до уваги та застосовувати до даних правовідносин вказані збільшення строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд також враховує, що згідно з п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства, при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого мину. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

За вказаних вище обставин, враховуючи розрахунок заборгованості за вказаним договором, а також наявність відповідної заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають у звязку із пропуском позивачем строків позовної давності, що є самостійною підставою для задоволення позовних вимог.

Крім того суд зважає, що відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною

Із норм чинного законодавства вбачається, що таке прийняття пропозиції має бути безумовним та повним і містити всі істотні умови договору.

Приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Разом із тим, судом встановлено, що анкета-заява відповідача від 09.10.2013 року не підписана посадовою особою банку, уповноваженою в установленому законом порядку на укладення від імені банку, як юридичної особи, кредитних договорів. Своїм підписом на заяві відповідача особа підтвердила лише правильність і достовірність відомостей внесених у неї, окрім того в судовому засіданні судом був оглянутий оригінал вказаної анкети, і було встановлено, що копія анкети, яка засвідчена представником банку і долучена до позову не містить її другої сторінки.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі N 6-16цс15. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Нормами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд враховує, що ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що належною формою кредитного договору є письмова форма. Наслідками недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність, що передбачено ч. 1 ст. 218 та ч. 2 ст. 1055 ЦК України.

Відповідач наполягає, що Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як частину договору кредиту та які містять ряд істотних умов договору, не підписані відповідачем, а отже не можуть бути враховані судом при призначені прав та обовязків сторін кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Із заяви від 09.10.2013 року, яка долучена до матеріалів справи, не вбачається укладення саме договору між позивачем та відповідачем, адже вказана заява з приводу вирішення ряду істотних умов відсилається на Умови та правила надання банківських послуг та ОСОБА_3, а з ними, як вбачається і матеріалів справи, відповідач взагалі не ознайомлювався, з їх умовами не погоджувався та їх не підписував.

Також із вказаної вище анкети-заяви, судом вбачається, що відповідач мала б отримати відповідну памятку клієнта в якій відображені умови кредитування, та отримати її під розписку, однак матеріали справи не містять ні вказаної памятки клієнта, а ні відповідної розписки про їх отримання. Відсутність останніх в архівах банку стверджується також листом позивача від 31.05.2017 року №20.1.0.0.0/7-20170522/4967.

Таким чином суд констатує, що докази належного повідомлення відповідача про умови та тарифи банку при оформленні вказаного кредитного договору не містять.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З вищезазначеного вбачається, що необхідною умовою такого правочину як надання кредитних коштів є укладення кредитного договору.

Сама ж заява від 09.10.2013 року не може вважатися доказом укладання кредитного договору саме на тих умовах, на яких наполягає позивач та передання кредитних коштів відповідачу.

Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ).

За змістом п.1.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 30.04.2010 №223, що були чинними станом на час виникнення спірних правовідносин, спеціальний платіжний засіб - платіжна картка, мобільний платіжний інструмент, інший платіжний інструмент, що виконує функцію засобу ідентифікації, за допомогою якого держатель цього інструменту здійснює платіжні операції з рахунку платника або банку, а також інші операції, установлені договором.

Відповідно до п.2.3 вказаного Положення, спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).

Відповідно до п.2.4 вказаного Положення, Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Відповідно до п. 3.3 вказаного Положення, емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної схеми.

Кредитування користувачів для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів проводиться шляхом зарахування коштів на їх банківські рахунки. Емітент, якщо це передбачено кредитним договором, має право здійснювати кредитування споживачів у гривнях для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів без зарахування коштів на їх банківські рахунки, відображаючи такі операції за рахунками банку для обліку кредитів.

Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором.

Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом строку дії кредитного договору і зобов'язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, установлених кредитним договором.

Аналогічні вимоги містяться і у постанові НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка була чинна станом на час виникнення спірних правовідносин, де в п. 3.2 зазначено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Отже, згідно з вищевказаними нормами чинного законодавства України, обовязковою умовою укладеного кредитного договору є його форма та чітко визначені усі істотні умови договору, які в обовязковому порядку повинні бути погоджені сторонами. У разі недосягнення сторонами такого договору згоди в письмовій формі щодо його істотних умов, до яких серед іншого відноситься процентна ставка, термін погашення боргу тощо, кредитний договір є неукладеним.

У даному спорі відповідач заперечує, що ним були погоджені всі істотні умови договору із позивачам, а позивач жодних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема визначення із відповідачем саме тих умов, про які зазначає в своєму позові, не надав.

Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні відомості про предявлення самої вимоги позикодавця про повернення позики.

Приписами ст. 1049 ЦК України визначено, що якщо позикодавець звертається до суду, не здійснивши предявлення вимоги позичальнику на підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України, то відсутній обовязок позичальника повернути позику і відповідно не може відбутися порушення прав позикодавця.

Як вже зазначалося вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Разом із тим в матеріалах справи відсутні докази укладення саме кредитного договору, тим більше на тих умовах які заявлені позивачем. Сама ж пропозиція, яка не містить вказівок на всі істотні умови договору, не є пропозицією про укладення договору.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача належним чином не доведені, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача.

На підставі зазначеного та керуючись ст.,ст. 252, 256, 258, 261, 264, 267, 509, 510, 526, 530, 536, 549, 610, 611, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України,ст., ст. 10, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку, визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлено та підписано головуючим 27.04.2018 року.