Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 752/2820/17-ц

провадження № 61-8143св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позикиза касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Новака А. В. від 17 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В., від 19 жовтня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого остання отримала у борг 4 152 дол. США з кінцевим терміном повернення грошових коштів до 01 лютого 2017 року, про що є відповідна розписка.

Відповідач свої зобов'язання за договором позики від01 лютого 2016 року не виконала, борг не повернула.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь борг у розмірі 115 010,40 грн та три процента річних від простроченої суми за період з 02 лютого 2017 року до 07 лютого 2017 року у розмірі 56,72 грн, вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 115 067,12 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 свої зобов'язання за договором позики не виконала, борг не повернула, тому стягнув з неї борг згідно з домовленістю сторін у гривнях із розрахунку курсу долара США станом на 01 лютого 2017 року та три проценти річних за порушення грошового зобов'язання (частина друга стаття 625 ЦК України).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що судом першої інстанції повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

19 листопада 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення судом фактично не було встановлено обставин справи, не були досліджені надані представником позивача докази, зокрема, не оглянуто у судовому засіданні оригінал розписки.

Також відмова судді у першій інстанції відкласти розгляд справи у зв'язку з відсутністю її адвоката, призвело до того, що вона не змогла подати докази того, що позивач діяв таким чином, щоб настали обставини, які йому були вигідні.

Разом з тим, не задовольнивши її клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та допит свідків, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, порушили її процесуальне право на змагальність сторін та витребування доказів, яке передбачено статтями 10, 137, 143 ЦПК України 2004 року.

Крім того, апеляційний суд не вказав, чому не врахував її клопотання про розгляд справи за правилами, визначеними у статті 303 ЦПК України 2004 року, не постановив ухвалу щодо її заперечення відповідно до частини третьої статті 160 ЦПК України 2004 року та заяви про відвід колегії суддів.

При цьому не вчинення судами спроб проаналізувати всі підстави позову з точки зору обґрунтованості вимог певними правовими нормами, може свідчити про порушення судами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У березні 2018 року ОСОБА_4подав до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

26 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 01 лютого 2016 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_4 у борг грошові кошти у розмірі 4 152 дол. США, що є еквівалентом 111 688,80 грн, та зобов'язалась повернути не пізніше 01 лютого 2017 року у гривнях відповідно до курсу продажу доларів США у ПАТ «ПриватБанк» на момент повернення грошових коштів.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина друга статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_6 свої зобов'язання за договором позики від01 лютого 2016 року не виконала, борг не повернула.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Посилання касаційної скарги на порушення процесуальних прав ОСОБА_6 є безпідставними, оскільки відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зокрема, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо передчасного вирішення справи судом першої інстанції та розгляд апеляційним судом справи не за правилами частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року, оскільки ОСОБА_6 не довела наявність підстав для застосування положень частини четвертої статті 212 ЦК України, що позивач діяв таким чином, щоб настали такі обставини, які були йому вигідні. При цьому апеляційний суд надав доказам належну правову оцінку у силу статті 212 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги щодо відмови у проведенні судово-почеркознавчої експертизи також безпідставні, тому що ОСОБА_6 не заперечувала, що писала надану позивачем розписку (а.с. 78), а згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Посилання касаційної скарги на захват позивачем квартири ОСОБА_6 є необґрунтованим, оскільки не є предметом спору у даній справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

У зв'язку із закінченням касаційного провадження поновити виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк