Справа № 263/8873/17
Провадження №2/263/147/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі головуючого: судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики , -

В С Т А Н О В И В:

20.07.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, уточненим під час судового розгляду, просила суд стягнути з відповідача на її користь: заборгованість за договором позики від 1.08.2014 року в сумі 81448,19 грн., яка згідно курсу НБУ України станом на день формування вимоги - 15.05.2017 року становлять 3077доларів США, із розрахунку 1 долар США дорівнюють 26,47 грн.; 9600 грн. винагороди за користування позикою, за 16 місяців з грудня 2014 року по березень 2016 року, із розрахунку 600 грн. за місяць; 2744,69 грн. пені (три відсотки річних за період з квітня 2016 року по квітень 2017 року - 13 місяців відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України) та 981,15 грн. сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 1 серпня 2014 рокуміж нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала на півтора року останній у позику грошові кошти в розмірі 40 000 грн., еквівалентні 3077 доларів США, зі сплатою щомісячної винагороди у 600 грн. За взаємною згодою повернення позики визначили з 1.12.2014 року. Про отримання грошей та обов'язок у встановлений строк повернути гроші ОСОБА_3 написала розписку, але гроші не повернула до теперішнього часу. На претензію ОСОБА_3 не відреагувала, в добровільному порядку відмовилась повернути гроші, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом, який просить задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, наполягав на їх задоволенні за обставинами, наведеними в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнали частково, а саме борг в сумі 40 000 грн., нараховану пеню у розмірі 940,27 грн., в іншій частині позовних вимог просили відмовити. В обґрунтування заперечень щодо позовних вимог зазначили наступне. Правовою природою договору позики передбачено повернення позичальником саме такої суми, яка була передана йому позикодавцем. Згідно розписки від 1.08.2014 року ця сума складає 40 000 грн., тоді як позикодавець необґрунтовано вимагає суму у двічі більшу. У даному випадку у позивача не має правових підстав вимагати повернення суми позики у доларовому еквіваленті. Вимога про стягнення винагороди у розмірі 9600 грн. є необґрунтованими оскільки зі змісту розписки неможливо встановили, чим взагалі є сума щомісячної винагороди у 600 грн., ким, на чию користь та у який термін вони повинна бути сплачена. Щодо стягнення пені просили застосувати строк позовної давності та визначити її нарахування у період з 19 липня 2016 року по квітень 2017 року включно.

Суд, провівши судовий розгляд у цивільній справі, з урахуванням предмету, підстав позову, визначених позивачем, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, давши їм належну оцінку, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Встановлено, що 1 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в борг на півтора року грошову суму в розмірі 40 000грн, що є еквівалентним 3 077 доларів США станом на день укладення розписки, тобтоз кінцевим строком повернення - 1 січня 2016 року. Умовами договору визначена щомісячна винагород у сумі 600 грн. За взаємною згодою повернення отриманої в борг грошової суми визначили з 1.12.2014 року, шляхом здійсненні готівкових щомісячних платежів у розмірі 2500 грн. в еквіваленті доларам США.

За тих обставин, що відповідачем зовсім не здійснено повернення суми позики, не має потреби наводити розрахунок платежів у розмірі 2500 грн. в еквіваленті доларам США, суд у цьому випадку погоджується з позицією позивача щодо стягнення з відповідача усієї суми боргу за договором позики, оскільки строк її повернення за умовами договору вже давно сплив.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Вирішуючи спір, суд вважає, що розписка надана ОСОБА_1 містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов'язанням його повернення з винагородою та дати отримання коштів.

Окрім цього на підставі ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі.

В результаті суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе договірні обов'язки належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, ЗакономУкраїни від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», п.14, роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З наведеного вбачається, що доводи ОСОБА_3 про те, що вираження зобов'язання в іноземній валюті суперечить закону та як наслідок є недійсним, є помилковими, оскільки положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Позивачем здійснений перевід іноземної валюти на день формування вимог - 15.05.2017 року із розрахунку 3077 доларів США х 26,47 грн. = 81448,19 грн., коли за курсом, встановленим Національним банком України, 1 долар США дорівнював 26,47 грн.

Разом з тим, на 10.04.2018 року за курсом, встановленим Національним банком України, 100 доларів США дорівнюють 2602,6968 грн., отже 3077 доларів США становлять 80 084,98 грн., тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики підлягають частковому задоволенню.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо договору позики від 1.08.2014 року слід зазначити, що він є одностороннім, його умовами визначена сума щомісячної винагороди, за наслідками якого у позичальника ОСОБА_3 виникли всі обов'язки, а позикодавець ОСОБА_1 набула тільки права.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Враховуючи наведене, суд вважає безпідставним посилання відповідача та його представника щодо незрозумілості виплати помісячної винагороди у сумі 600 грн., оскільки умовами договору чітко визначені саме обов'язки позичальника, строк дії договору - 18 місяців, по 1.01.2016 року включно та строк його виконання з 1.12.2014 року, отже винагорода за 14 місяців з 1.12.2014 року по

1.01.2016 року складає 8400 грн. (14 х 600 = 8400), яка занаявності правових підстав підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За таких умов позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення винагороди за договором позики підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаній сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаній сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом.

Відповідно до закону інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 та ч.1 ст.1050 ЦК України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Позивач ОСОБА_1 вимагає відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період з 1 квітня 2016 року по 30 квітень 2017 року за 13 місяців, у розмірі 2744,69 грн.

Вказану грошову суму позивач ОСОБА_1 помилково визначила, як пеню, застосування якої можливо за ст.549 ЦК України.

За таких обставин, коли позивач вимагає стягненнясаме трьох відсотків річних, з посиланням на конкретну норму матеріального права - ч.2 ст.625 ЦК України, суд вважає, що її позовна вимога підлягає судовому вирішенню у відповідності з її волевиявленням, спрямованим на отримання трьох відсотків річнихвід простроченої суми, отже у застосуванні строку позовної давності не має потреби.

При розрахунку 3% річних позивачем допущена помилка, наданий розрахунок не відповідає дійсності, разом з тим суд в межах позовних вимог з 1 квітня 2016 року по 30 квітень 2017 року стягує з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 2 592,92 грн., виходячи з наступного розрахунку.

ЗаборгованістьПеріод простроченняФормулаВідсотки
зподнів
80 084,98 грн.01.04.201630.04.20173953% ? 395 / 366 ? 80 084,98 грн.2 592,92 грн.

Протягом тривалого часу відповідач не виконує свої зобов'язання по поверненню грошових коштів, користується ними, за цей час значно виросли ціни, мала місце інфляція, тому рішення суду про стягнення зазначених грошових сум, є перш за все справедливим і підлягає виконанню.

Таким чином, оскільки відповідач умови договору позики не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, з неї слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики від 1.08.2014 року, а саме: борг у розмірі 80 084,98грн.; 8400 грн. - винагороди за користування позикою; 2 592,92 грн. - нараховані три проценти річних від простроченої суми позики, а всього 91077,90 грн., задовольнивши позов частково.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», із позовних заяв майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8000 грн.).

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 981,15 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 91077,90 грн.*100% : 98114,58 грн. ціни позову = 92,83%), тобто 92,83% від ціни позову (92,83% *981,15 грн. :100%), що складає 910,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст.12,13,76,81-82,141,158,247,259,263-265,268,430 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) заборгованість за договором позики від 1.08.2014 року, а саме: борг у розмірі 80 084,98грн..; 8400 грн. - винагороди за користування позикою; 2 592,92 грн. - нараховані три проценти річних від простроченої суми позики; сплачений судовий збір у розмірі 910,80 грн., а всього 91988,70 грн.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Згідно пп.15.5 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 10 квітня 2018 року.

Суддя П.І.Папаценко