Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 753/39/17

провадження № 61-6870 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С.Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва

від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р.,

Борисової О. В., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 97 422,66 доларів США, що еквівалентно 2 482 793,50 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору від

18 березня 2008 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, останній отримав грошові кошти в розмірі 48 990 доларів США на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення до 17 червня 2015 року. Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті основного боргу та процентів у розмірі 97 422,66 доларів, що станом

на 19 квітня 2016 року еквівалентно 2 482 793,50 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у складі судді Цимбал І. К., у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявляв відповідач. Зазначено, що останній платіж по кредитному договору відповідачем здійснено 06 січня 2011 року, лист вимогу про сплату заборгованості відповідачу направлено 11 травня 2016 року, тобто строк позовної давності сплинув 23 жовтня 2015 року, проте позов пред'явлено у липні 2016 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки про застосування наслідків позовної давності заявлено відповідачем. Суд вважав, що строк позовної давності до усіх вимог слід відраховувати саме від останнього платежу.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 18 березня 2008 року за період з 26 липня 2013 року по 18 квітня 2016 року: по тілу кредиту у розмірі 11 614 доларів США, що еквівалентно 295 980,05 грн; заборгованість за відсотками у сумі

12 557,65 доларів США, що еквівалентно 320 028,75 грн; пеню за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 378 782,95 грн та пеню за несвоєчасне погашення відсотків у сумі 124 642,55 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати на сплату судового збору у розмірі 16 791,51 грн та 18 470,66 грн, а всього 35 262,17 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що згідно умов кредитного договору, позичальник повинен повертати кредит рівними частинами, у розмірі 584 доларів США, шляхом щомісячної сплати 25-го числа кожного місяця, а останню частину у сумі 518 доларів США не пізніше 17 березня

2015 року. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Строк позовної давності слід відраховувати за кожним щомісячним платежем окремо, що не було враховано судом першої інстанції та помилково відраховано строк за усіма борговими зобов'язаннями від дати останнього платежу за договором.

Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовна заява була подана 26 липня 2016 року, а в позовних вимогах позивач просив стягнути заборгованість до 18 квітня 2016 року, тому суд не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином, заборгованість за тілом кредиту та відсотками слід стягувати за період з 26 липня 2013 року по 18 квітня

2016 року, а заборгованість по пені за період з 26 липня 2015 року до 18 квітня 2016 року.

Апеляційний суд встановив, що відповідач дійсно не виконує своїх зобов'язань по погашенню кредиту належним чином, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка з урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності та позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в частині тіла кредиту, за період з 26 липня 2013 року по 18 квітня 2016 року, у розмірі 11 614 доларів США, що еквівалентно 295 980,05 грн за курсом Національного банку України, станом на 19 квітня 2016 року, заборгованості за відсотками, за період з 26 липня

2013 року по 18 квітня 2016 року, у розмірі 12 557,65 доларів США, що еквівалентно 320 028,75 грн за курсом Національного банку України, станом на 19 квітня 2016 року, та пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 378 782,95 грн і пені за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі

124 642,55 грн.

У касаційній скарзі, поданій 2 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно наданого банком розрахунку прострочення погашення заборгованості за кредитом зі сторони відповідача почалося з травня 2008 року, а останній платіж було здійснено 06 січня

2011 року. Таким чином відповідачем не виконуються належним чином обов'язки, визначені в пункті 3.3.5 кредитного договору з травня 2008 року, а отже строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Банк був зобов'язаний пред'явити позов протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права, відповідно до розрахунку наданого банком, це дата останнього платежу 06 січня 2011 року.

Позивачем пропущено строк позовної давності та позивач знав про порушення своїх прав.

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення апеляційного суду про те, що строк позовної давності не сплив щодо частини щомісячних платежів за кредитом, право на стягнення яких виникло з липня 2013 року (в межах трьох років до дня звернення банку з позовом до суду) і що в цій частині заявлених вимог позов підлягає задоволенню, є помилковим, неправильними і не відповідають нормам матеріального права, зокрема статтям 261, 530, 631 ЦК України.

Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення, апеляційним судом не дотримано вимог законодавства, неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, складено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, є законним та обґрунтованим.

Позивач та інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в розмірі 48 990 доларів США, зі сплатою 10,5% річних з кінцевим терміном погашення 17 березня 2015 року.

Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено, що позичальник повинен повертати кредит рівними частинами, у розмірі 584 доларів США, шляхом щомісячної сплати, 25-го числа кожного місяця, згідно з графіком погашення кредиту, а останню частину у сумі 518 доларів США не пізніше 17 березня

2015 року.

У пункті 4.1 кредитного договору сторони погодили, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, а також прострочення строків повернення кредиту, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок.

Згідно наданого банком розрахунку станом на 19 квітня 2016 року заборгованість за кредитним договором складає: 43 141,05 доларів США, що еквівалентно 1 099 439, 48 грн, - сума заборгованості за кредитом;

24 753,02 доларів США, що еквівалентно 630 824, 87 грн, - сума заборгованості за відсотками; 22 217,64 доларів США, що еквівалентно 566 211, 31 грн - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 7 310,95 доларів США, що еквівалентно 186 317, 84 грн - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків.

За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Установлено, що останній платіж відповідачем здійснено 06 січня 2011 року. Лист-вимогу про сплату заборгованості банк направив відповідачу 11 травня 2016 року, даний позов пред'явлено 26 липня 2017 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач заявив про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

За умовами укладеного між сторонами договору, погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником рівними частинами до 25 числа кожного місяця, тому початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

З аналізу умов договору та змісту наведених правових норм, можна дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що умовами укладеного між сторонами договору (графіком погашення кредиту) визначено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг рівними частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, у зв'язку із чим дійшов вірного правового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з урахуванням звернення позивача до суду 26 липня

2016 року, лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за період з 26 липня 2013 року по 18 квітня 2016 року, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності, а заборгованість по пені за період з 26 липня

2015 року до 18 квітня 2016 року (в межах річного строку позовної давності та згідно із заявленими банком вимог).

У задоволенні іншої частини вимог банку апеляційним судом обґрунтовано відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної даності, про застосування якої просив відповідач.

Доводи касаційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо усіх зобов'язань, починаючи з дати здійснення останнього платежу 06 січня 2011 року, спростовуються умовами укладеного між сторонами договору, графіком погашення кредиту, якими встановлено самостійні зобов'язання повертати кредит рівними частинами, у розмірі 584 доларів США, шляхом щомісячної сплати до 25-го числа кожного місяця, та визначено строк не пізніше 17 березня 2015 року для сплати останньої частини у сумі 518 доларів США.

Посилання відповідача у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність його висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі №6-1174цс16, від 16 листопада 2016 року у справі №6-900цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1674цс17, є безпідставними, оскільки ґрунтуються на помилковому розумінні норм права щодо застосування строку позовної давності за встановлених у цій справі обставин.

Висновки апеляційного суду, викладені в оскаржуваному у цій справі рішенні, відповідають нормам матеріального права та не суперечать судовій практиці і висновкам Верховного Суду України, наведеним у зазначених постановах, та на які посилається відповідач.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності оскаржуваного судового рішення, виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом на результат вирішення спору не впливають.

При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, ухвалене ним рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик