Постанова
іменем України

4 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 761/31570/15-ц
провадження № 61- 3585ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О, Ступак О. В.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом Кредитна спілка «Істок»,
відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Кредитної спілки «Істок» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Савицького О. А., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: Ратнікової В. М., Соколової В. В., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Кредитної спілки «Істок» (далі КС «Істок») про зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 19 травня 2014 року між ним та КС «Істок» укладений кредитний договір № ДК2-176, за умовами якого відповідач надав йому грошові кошти у сумі 63 000 грн, а він зобов`язався повернути наданий кредит та виконати інші умови договору.

Оскільки він є військовослужбовцем Збройних Сил України та має статус учасника бойових дій у зв`язку з участю в антитерористичній операції на сході України, ОСОБА_1 , посилаючись на пункт 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII), повідомив відповідача про неможливість протягом усього особливого періоду дотримуватись встановленого графіку погашення заборгованості та звернувся з проханням звільнити його від нарахування процентів за користування кредитом і не застосовувати штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором на час проходження ним військової служби протягом усього особливого періоду.

Крім того, просив відповідача зарахувати в якості погашення заборгованості за кредитним договором раніше сплачені ним суми.

Оскільки вказане прохання ОСОБА_1 КС «Істок» залишила без задоволення та нарахувала проценти і штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив його задовольнити.

У лютому 2016 року КС «Істок» подано зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якого КС «Істок» просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь суму заборгованості за кредитним договором № ДК2-176 від 19 травня 2014 року у розмірі 68 850,31 грн, з якої: 37 427,12 грн сума неповернутого кредиту; 28 144,61 грн сума несплачених процентів; 3 278,59 грн сума інфляційних нарахувань.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 19 травня 2014 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ДК2-176, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 63 000 грн строком користування до 18 травня 2017 року і зобов`язався повернути одержаний кредит у повному обсязі та у терміни, встановлені кредитним договором, а також зобов`язався сплачувати 31% річних до повного виконання кредитного договору при дотриманні графіку повернення кредиту та сплатити проценти, виходячи з 365 календарних днів у році.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором 19 травня 2014 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № ДК2-176 ДП1.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свої зобов`язання перед КС «Істок» не виконують і станом на 1 лютого 2016 року мають заборгованість у загальній сумі 68 850,31 грн, КС «Істок» просила стягнути з них вказану суму солідарно.

Зустрічний позов прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року позов ОСОБА_1 до КС «Істок» про зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Зобов`язано КС «Істок» не нараховувати ОСОБА_1 проценти за користування кредитом за кредитним договором № ДК2-176, укладеним 19 травня 2014 року між ОСОБА_1 та КС «Істок», штрафні санкції та комісії за прострочення виконання зобов`язань за цим кредитним договором і зарахувати ОСОБА_1 у погашення основного зобов`язання за кредитним договором раніше сплачені ним платежі, що зараховані КС «Істок» як проценти за користування кредитом, штрафи та комісії.

У задоволенні зустрічного позову КС «Істок» відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на ОСОБА_1 , діючого військовослужбовця, поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому проценти, штрафні санкції та комісії за вказаним зобов`язанням не нараховуються. Оскільки наявності заборгованості за кредитним договором не встановлено, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу представника КС «Істок» Барковського О. В. відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року залишено без змін, так як суд апеляційної інстанції вважав правильними висновки суду першої інстанції.

У липні 2016 року представник КС «Істок» Барковський О. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, зустрічний позов КС «Істок» задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що наведені у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій висновки не відповідають фактичним обставинам справи та умовам кредитного договору. Заявник вказує на те, що пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій не поширюються на спірні правовідносини і не має зворотної дії у часі. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту і висновок судів про відсутність підстав для дострокового стягнення кредиту помилковий.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 15 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і

статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня

2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII), відповідно до якого

судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття

388 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд

яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку

за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 526 Цивільного кодексу (далі ЦК) України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно

до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судами встановлено, що 19 травня 2014 року між ОСОБА_1 та КС «Істок» укладений кредитний договір № ДК2-176, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 63 000 грн на строк користування до 18 травня 2017 року і зобов`язався повернути одержаний кредит у повному обсязі та у терміни, встановлені кредитним договором, а також сплачувати 31% річних до повного виконання умов кредитного договору при дотриманні графіку повернення кредиту та сплатити проценти, виходячи з 365 календарних днів у році.

З 2008 року до ухвалення судових рішень ОСОБА_1 перебував на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 та довідкою військової частини НОМЕР_2 № 313/8/10120.

Також ОСОБА_1 є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 12 серпня 2015 року Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України.

ОСОБА_1 , посилаючись на пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у жовтні 2015 року повідомив відповідача про неможливість протягом усього особливого періоду дотримуватись встановленого графіку погашення заборгованості та просив звільнити його від нарахування процентів за користування кредитом і не застосовувати штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором на час проходження ним військової служби протягом усього особливого періоду.

Крім того, просив зарахувати на погашення заборгованості за кредитним договором раніше сплачені ним суми.

Судами також встановлено, що з червня 2014 року по час розгляду справи КС «Істок» продовжувала нараховувати ОСОБА_1 проценти за користування кредитом, яких він сплатив 28 305,12 грн, про що свідчить бухгалтерська довідка розрахунку боргу за кредитним договором № ДК2-176 від 19 травня 2014 року члена КС «Істок» Отроша О. М.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 , як діючому військовослужбовцю, проценти, штрафні санкції та комісії не повинні нараховуватись, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Такі висновки судів є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам з огляду на наступне.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року

№ 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.

Особливий період, відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України

від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку

та мобілізацію», це період функціонування національної економіки,

органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає

з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях,

та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (підпункт третій пункту 4 розділу І; далі Закон № 1275-VII) статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 1275-VII дію вказаної норми поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Оскільки факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі з 2008 року по час розгляду справи достовірно встановлений судами, пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюється на правовідносини, стороною у яких є ОСОБА_1 , з моменту початку особливого періоду, тобто з 18 березня 2014 року.

Так як кредитний договір № ДК2-176 укладено ОСОБА_1 та КС «Істок» 19 травня 2014 року, тобто після початку особливого періоду, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про зобов`язання КС «Істок» не нараховувати позивачеві проценти за користування кредитом, штрафні санкції та комісії за прострочення виконання зобов`язань, а платежі, раніше зараховані як проценти, штрафи та комісії, перерахувати у погашення основного зобов`язання.

Обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону і наявним в матеріалах справи доказам, касаційний суд вважає також висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Судами встановлено, що відповідно до умов укладеного 19 травня 2014 року між ОСОБА_1 та КС «Істок» кредитного договору № ДК2-176, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 63 000 грн, кінцевим строком повернення якого є 18 травня 2017 року, та процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 31% річних (підпункти 1.1 - 1.3 пункту 1 договору).

Сторони погодили, що щомісячні платежі, які складаються з частини кредиту та нарахованих процентів, підлягають сплаті в дати та у розмірі, що визначені графіком повернення кредиту та сплати процентів, який є невід`ємною частиною кредитного договору (підпункт 1.4 пункту 1 договору).

Згідно вказаного графіку, станом на дату розгляду справи (березень

2016 року) залишок заборгованості за кредитом повинен становити 26 787,95 грн.

Таким чином, враховуючи, що сума кредиту становить 63 000 грн, ОСОБА_1 до березня 2016 року повинен був сплатити 36 212,05 грн основної суми кредиту.

З наявної у матеріалах справи довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором № ДК2-176 від 19 травня 2014 року, сформованої та розрахованої кредитною спілкою, судами встановлено, що станом на січень 2016 року ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору сплачено 53 878 грн, з яких 25 572,88 грн зараховано у погашення основної суми кредиту та 28 305,12 грн у погашення процентів.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, КС «Істок» посилалась на те, що ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконує та регулярних платежів у погашення кредиту не здійснює, у зв`язку з чим станом на 1 лютого 2016 року має заборгованість у розмірі 65 571,73 грн, з яких: 37 427,12 грн заборгованість за основною сумою кредиту та 28 144,61 грн заборгованість за процентами за користування кредитом.

У зв`язку з несвоєчасним, на думку кредитора, виконанням грошового зобов`язання, ОСОБА_1 також повинен сплатити інфляційні нарахування, які становлять 3 278,59 грн.

Разом з тим, враховуючи, що проценти за кредитним договором № ДК2-176 від 19 травня 2014 року не підлягали нарахуванню весь період його дії, сума у розмірі 28 305,12 грн, яку зараховано відповідачем як плату за користування кредитними коштами, підлягала зарахуванню у погашення основної суми кредиту.

Таким чином, станом на березень 2016 року позивачем погашено

53 878 грн основної суми кредиту, в той час як графіком встановлено погашення суми у розмірі 36 212,05 грн.

За таких обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заборгованість за кредитним договором № ДК2-176 від 19 травня 2014 року у ОСОБА_1 відсутня,

у зв`язку з чим відсутні також підстави для нарахування інфляційних втрат, а тому вимоги зустрічного позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині припинення нарахування процентів не мають зворотної дії в часі, а тому не поширюються на правовідносини, що виникли з кредитного договору № ДК2-176 від 19 травня 2014 року, укладеного до прийняття вказаної норми, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки в Прикінцевих положеннях Закону № 1275-VII є пряма вказівка про надання зазначеній нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, а саме: військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Відповідно до частини другої статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Враховуючи, що за змістом пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ним на певний конкретно визначений період скасовано відповідальність за порушення грошових зобов`язань у вигляді штрафних санкцій, вказану норму можна вважати такою, що скасовує цивільну відповідальність особи на певний час.

Передбачені за кредитним договором проценти не є штрафними санкціями, оскільки є платою за користування кредитними коштами, проте нарахування процентів збільшує суму грошового зобов`язання, яке підлягає погашенню та на яке, у разі його невиконання, нараховуються штрафні санкції. Тому зупинення нарахування процентів також призведе до зменшення розміру можливої відповідальності особи, що відповідає змісту статті 5 ЦК України.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначив про можливість надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Таким чином, оскільки положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було пом`якшено тягар грошової відповідальності, який покладався на військовослужбовців позичальників за договорами кредиту, а Закон

№ 1275-VII містить чітку вказівку про надання певним нормам зворотної

дії в часі, доводи касаційної скарги у зазначеній частині є безпідставними.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту свого права, оскільки такий спосіб як зобов`язання вчинити дії не передбачений статтею 16 ЦК України, з наступних підстав.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено перелік способів

захисту цивільних прав та інтересів. Також цією статтею передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі

№ 6-20цс11 зазначено, що порушене цивільне право чи цивільний

інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом

захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналізуючи обставини справи та заявлені ОСОБА_1 вимоги, суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом зобов`язання до вчинення дій відповідає змісту його порушеного права та співвідноситься з наслідками, які були спричинені цим порушенням та полягають у неправильному зарахуванні сплачених платежів.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про наявність підстав для дострокового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, оскільки, як вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, при правильному зарахуванні здійснених позивачем платежів розмір погашеної частини кредиту значно перевищує розмір платежів,

які передбачені відповідним графіком, тобто відсутні підстави вважати, що допущено прострочення виконання зобов`язання.

Посилання у касаційній скарзі на те, що інфляційні втрати можуть нараховуватись та стягуватись з ОСОБА_1 , так як за своєю природою не є штрафними санкціями, правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки інфляційні втрати нараховуються за час прострочення виконання грошового зобов`язання, а в даному випадку таке прострочення не встановлено.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, які доводами касаційної скарги не спростовані, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кредитної спілки «Істок» залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С.О. Погрібний О. В. Ступак