Справа №203/4032/17
Провадження №2/0203/266/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

з участю:

-позивачки ОСОБА_1,

-представника позивачки ОСОБА_2;

-відповідачки ОСОБА_3,

-представниці відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - П'ята дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у спільному майні, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом,

у с т а н о в и в:

30 жовтня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - П'ята дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у спільному майні, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовано нормами Сімейного кодексу України, а також тим, що від 06.03.1966 року по 09.12.2005 року позивачка перебувала у шлюбі із ОСОБА_5, який після розірвання шлюбу уклав шлюб з відповідачкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. За час шлюбу позивачка та ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_1 і гараж №1 площею, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (у дворі). Відповідачка заперечує право позивачки на вказане майно, що стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири та гаража як на майно, придбане під час шлюбу, в також на 1/4 частину квартири та гаража як на обов'язкову частку у спадщині, визнання за відповідачкою права власності на решту спірного майна (а.с.а.с. 1 - 8).

У судовому засіданні позивачка, її представник підтримали позов у повному обсязі, пояснивши, що від 1966 року по 2005 рік позивачка перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 За час шлюбу подружжя придбало квартиру і гараж. Після смерті ОСОБА_5 відповідачка (друга дружина померлого) стала заперечувати право позивачки на вказане майно, що й стало причиною звернення позивачки до суду.

14 лютого 2018 року позивачка уточнила позовні вимоги і обґрунтувала їх в частині набуття права на майно як на майно, набуте під час шлюбу, приписами Кодексу про шлюб та сім'ю України (а.с.а.с. 158 - 164).

22 березня 2018 року суд своєю ухвалою повернув уточнену позовну заяву позивачці (а.с. 165).

Відповідачка, її представниця у суді заперечували проти задоволення позову, пояснивши, що хоча майно і було придбано під час шлюбу з позивачкою, подружжя вже не проживали однією сім'єю, отже воно не є спільним. Крім того, відповідачкою та її представницею була подана заява про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.а.с. 102 - 105).

Представник третьої особи до суду не з'явився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с. 71).

Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом було встановлено, що позивачка від 06.03.1966 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 (а.с. 15).

23 січня 1996 року подружжя за договором купівлі-продажу придбало квартиру АДРЕСА_1. Договір був посвідчений третьою особою і зареєстрований у реєстрі за №5-180. Покупцем за договором купівлі-продажу виступив ОСОБА_5 (а.с.а.с. 17, 18, 80).

01 листопада 2000 року подружжя на підставі свідоцтва про право власності, виданого за рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради м. Дніпропетровська від 21.01.2000 року №63, набуло право власності на побудований ними гараж №1 площею 23,4 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (у дворі). Право власності було оформлене на ОСОБА_5 (а.с.а.с. 19 - 23, 81).

09 грудня 2005 року шлюб між позивачкою і ОСОБА_5 було розірвано (а.с. 16).

19 листопада 2011 року ОСОБА_5 уклав шлюб з відповідачкою (а.с. 106).

16 лютого 2016 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів відповідачці. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. і зареєстрований у реєстрі за №62 (а.с. 82-звор.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 10).

07 червня 2017 року відповідачка звернулася до третьої особи із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 за заповітом, у тому числі, на спірні квартиру і гараж (а.с. 72-звор.).

19 липня 2017 року у зв'язку з відкриттям спадкової справи третя особа надіслала позивачці листа з проханням з'явитися для вирішення питань про право власності на спірне майно (а.с. 9).

Дотепер у рамках відкритої спадкової справи після смерті ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи за законом не видавалися у зв'язку з розглядом цієї справи в суді.

Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з угод, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містила в собі стаття 16 Закону України від 07.02.1991 року

№697-ХІІ «Про власність».

Ураховуючи положення приведених норм, суд доходить висновку про те, що право спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_5, безумовно поширилося й на придбані квартиру і гараж. Вони були придбані під час шлюбу, не є речами індивідуального користування, що є підставою для такого висновку суду. Доказів придбання вказаного майна за особисті кошти одного з подружжя суду надано не було.

У відповідності з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 71 СК, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Аналіз приведених норм свідчить про те, що оскільки між позивачкою та ОСОБА_5 за час шлюбу не існувало домовленості щодо часток у спільному майні і не було укладено шлюбного договору, їхні частки у придбаних квартирі і гаражі є рівними.

Ураховуючи викладене, заявлений позов у частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири і гаража як на майно, набуте під час шлюбу, підлягає задоволенню.

При цьому суд критично ставиться до заяви відповідачки та її представниці про застосування до цих правовідносин позовної давності з таких підстав.

Частиною 2 статті 72 СК визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено, що позивачка дізналася про можливе порушення свого права на спірне майно, лише отримавши листа третьої особи від 19.07.2017 року №1207/02-14 про необхідність з'явитися для вирішення питань про право власності на спірне майно. Лише після цього позивачка могла дізнатися про складений на ім'я відповідачки заповіт і намагання останньої набути право власності на все майно як на спадкове.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовна давність для позивачки розпочалася лише у липні 2017 року.

Опосередковано про відсутність у позивачки підстав вважати і після розірвання шлюбу, що її право порушено, свідчить те, що у спірній квартирі після розірвання шлюбу з позивачкою, крім ОСОБА_5 не було зареєстровано жодної іншої особи, зокрема, його другої дружини (відповідачки) (а.с. 13).

Крім того, позивачка є інвалідом ІІ групи і тривалий час від травня 2005 року страждала на тяжке онкологічне захворювання (а.с.а.с. 24 - 45).

Розв'язуючи спір у частині визнання за позивачкою права власності на 1/4 частину спірного майна у порядку спадкування за законом, суд виходить з такого.

За змістом частини 1 статті 1222 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Вичерпний перелік осіб, які за законом мають право успадкувати майно, визначено у статтях 1261 - 1265 ЦК, і цей перелік не містить положень, які б дозволяли право спадкувати майно колишніми чоловіком або дружиною.

Ураховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення заявленого позову у цій частині.

Позовна вимога про визнання за відповідачкою права власності на решту (1/4 частину) спірного майна також не підлягає задоволенню, оскільки вона заявлена в інтересах іншої особи без надання такою особою відповідних повноважень.

У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 4 405,00 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10 - 13, 19, 23, 76 - 81, 89, 133, 141, 209 - 211, 213, 228, 229, 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1; АДРЕСА_4) до ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2; АДРЕСА_5), третя особа - П'ята дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у спільному майні, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину гаража №1 площею 23,4 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (у дворі) (свідоцтво про право власності від 01 листопада 2000 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради міста Дніпропетровська від 21 січня 2000 року №63).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 4 405,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголоше но лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 02 травня 2018 року.

Суддя М.О. Католікян