Справа № 2-15/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Ткаченко О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (ордер серії ОД №346654 від 06.11.2017 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_2 ОСОБА_3 (довіреність №52 видана 24.01.2018 року)

ОСОБА_4 (довіреність б/н видана 18.10.2017 року)

- від Затоківської СР не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-15/11

за позовом ОСОБА_5

до ОСОБА_2 та Затоківської селищної ради

про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку

В С Т А Н О В И В :

30.08.2005 року ОСОБА_5 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайоннго суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 28.11.2017 року уточнень) до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач-1) та Затоківської селищної ради (далі по тексту відповідач-2) про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку (т.1 а.с.3-4, т.1 а.с.8-9, т.2 а.с.85).

Так, позивач, з урахуванням уточнень, просить суд визнати недійним державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, виданого громадянці ОСОБА_6, серії І-ОД № 073958, виданий 04.10.1992 року на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної Ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 23 липня 1991 року № 41.

При цьому, ОСОБА_5 обґрунтовує свої вимоги наступним.

Так, ОСОБА_5 на підставі рішення Затокської селищної ради від 23.07.1999 року № 41 була передана у власність земельна ділянка № 850 у СТ «Прибій» Сонячного курортного району, смт. Затока, Одеської області, що підтверджується державним актом про право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_1 1-ОД № 073960 від 04.10.1999 юку. Однак, за твердженням позивача, в 2005 році сусідка ОСОБА_5 по СТ «Прибій» - ОСОБА_2, ділянка № 852, у період до проведення приватизації земельних ділянок самовільно захопила частину земельної ділянки, що знаходилася в користуванні ОСОБА_5, відокремивши його забором, у зв'язку з чим, її земельна ділянка склала площу 0,072 га, однак згідно даних садівничого кооперативу «Прибій» розмір земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був однаковий і складав 0,067 га. Крім того, позивач зазначає, що не підписувала і не погоджувала границі (межі) земельної ділянки, приватизованої гр. ОСОБА_2, у зв'язку з чим вважає, що приватизація земельної ділянки №852 проведена з порушенням порядку і процедури, передбаченої ст.ст. 17-19 ЗК УРСР, тобто, при проведенні приватизації земельної ділянки ОСОБА_5, їй не було передана у власність земельна ділянка площею 0,05 га, а ОСОБА_2 незаконно приватизувала земельну ділянку № 852 на зазначену частину більше, що порушує права ОСОБА_5 на приватизацію земельних ділянок, що знаходилися в користуванні, призначених для ведення садівництва й огородництва в зазначеній частині, що на підставі СТ.152 ЗК України є підставою на звертання в суд с захистом порушеного права.

Позивач ОСОБА_5, в судове засідання не зявилася, але її представник ОСОБА_1, в судовому засіданні повністю підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідач-1 ОСОБА_2, в судове засідання не зявилася, але її представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4, повністю заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та неправомірність. Крім того, зазначили, що ОСОБА_5 звернулась до суду після спливу строку позовної давності, а тому на підставі ст.267 ЦПК України ОСОБА_5 у задоволенні її позовних вимог має бути відмовлено.

Представник відповідача-2 (Затоківської СР) відзив або заперечення на позов ОСОБА_5 до суду не надав та в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними розписками.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної Ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 23 липня 1991 року №41, громадянам, зокрема, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та іншим особам було передано у приватну власність як членам садівничого кооперативу «Прибой» відповідні земельні ділянки площею 8.174 га, в тому числі: садів 6,887 га, під будівлями та дворами 1,287 га (т.1 а.с.74-75).

Відомості про скасування даного рішення, його оскарження чи іншої зміни його юридичної долі, суду не були представлені.

Так, площа переданої ОСОБА_2 земельної ділянки № 852а за списком громадян, яким передані в приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва із земель садівничого кооперативу «Прибой», складає 0,034 га (т.1 а.с.75).

Площа переданої ОСОБА_5 земельної ділянки № 850 за списком громадян, яким передані в приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва із земель садівничого кооперативу «Прибой», складає 0,062 га (т.1 а.с.75).

Згідно із ОСОБА_3 від 14.09.1999 року ОСОБА_2 була передана в приватну власність земельна ділянка для ведення садівництва № 852-а, загальною площею 0,034га., в тому числі під садами 0,026 га., під будівлями 0,008 га. (т.1 а.с.76).

Згідно із ОСОБА_3 від 14.09.1999 року ОСОБА_5. була передана в приватну власність земельна ділянка для ведення садівництва № 850, загальною площею 0,062 га., в тому числі під садами 0,059 га., під будівлями 0,003 га. (т.1 а.с.80).

04.10.1999 року на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної Ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 23 липня 1991 року №41, ОСОБА_2 одержала від Затоківської селищної ради народних депутатів Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД №073958, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 930, згідно якого ОСОБА_2 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,034 га для ведення садівництва, яка розташована на території Затоківської селищної ради СТ «Прибой», ділянка №852а (т.1 а.с.77).

04.10.1999 року на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної Ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 23 липня 1991 року №41, ОСОБА_5 одержала від Затоківської селищної ради народних депутатів Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 073960, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 929, згідно якого ОСОБА_5 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,062 га для ведення садівництва, яка розташована на території Затоківської селищної ради СТ «Прибой», ділянка №850 (т.1 а.с.81).

За твердженням ОСОБА_5, на час приватизації відповідних земельних ділянок, вона не підписувала та не погоджувала межі земельної ділянки ОСОБА_2, що на її думку призвело до того, що до ОСОБА_2 перейшло на праві власності на 0,05 га земельної ділянки більше ніж було необхідно (0,072 га замість 0,067 га).

Так, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.10.2013 року призначено у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Затоківської селищної ради про признання права власності на приватизацію земельної ділянки, визнання частково недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку й усунення перешкод у користуванні приналежним майном судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено наступні питання:

1. які фактичні розміри земельних ділянок № 850 та № 852 «а» в СТ «Прибой» Сонячного курортного району смт. Затока Одеської області;

2. чи відповідають розміри земельних ділянок № 850 та № 852 «а» в СТ «Прибой» Сонячного курортного району смт. Затока Одеської області тим розмірам, які зазначені у державних актах на право власності та у землевпорядних документах, якщо ні, то на скільки саме та за рахунок чого склалась невідповідність;

3. чи відповідають розміри земельних ділянок № 850, № 852 «а» та № 852 в СТ «Прибой» Сонячного курортного району смт. Затока Одеської області тим розмірам, які були до їх приватизації, якщо ні, то наскільки є невідповідність і за рахунок чого;

4. які фактичні розміри земельних ділянок № 846, № 846 «а», № 848, № 852, № 854 СТ «Прибой» Сонячного курортного району смт. Затока Одеської області і чи відповідають вони розмірам, які зазначені у землевпорядних документах та у державних актах, якщо ні, то за рахунок яких ділянок № 850 чи № 852 «а» сталась невідповідність і наскільки саме;

5. чи порушені межі земельної ділянки № 850 СТ «Прибой» Сонячного курортного району смт. Затока Одеської області, що належить ОСОБА_5, з боку суміжної земельної ділянки № 852 «а», що належить ОСОБА_2, якщо так, то на скільки саме;

6. чи знаходяться на території земельної ділянки № 852 «а» СТ «Прибой» Сонячного курортного району смт. Затока Одеської області, що належить ОСОБА_2, самовільні будівлі, які виходять за межі земельної ділянки, якщо так, то які саме і наскільки порушені межі земельних ділянок та чи відповідають ці самочинні будівлі будівельно-архітектурним нормам і стандартам.

Призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено наступні питання: чи виконані ОСОБА_5 підписи від її імя у акті передачі у приватну власність земельної ділянки для ведення садівництва ОСОБА_2 від 14.09.1999 року (т.1 а.с.242-244).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 6564/02 за матеріалами цивільної справи № 2-15/11, складеним 31.03.2014 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_5, розміщений в нижній лівій частині акту передачі у приватну власність земельної ділянки для ведення садівництва ОСОБА_2 від 14.09.1999 року, в розділі «Сусіди», ліворуч від рукописного запису «О.А. Луговська», виконаний не самою ОСОБА_5, а іншою особою (т.1 а.с.252-254).

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 47/09 за матеріалами цивільної справи № 2-15/11, складеним 27.04.2017 року фактична площа земельної ділянки ОСОБА_2 складає взагалі 0,0326 га, що є меншою за площу за державним актом - 0,034 га. При цьому, фактична площа земельної ділянки ОСОБА_5 складає 0,0597 га, замість площі за державним актом - 0,062 га. В ході досліджень встановити чи порушені межі земельної ділянки № 850 СТ «Прибой», смт. Затока, Білгород-Дністровського району Одеської області, що належить ОСОБА_5, з боку суміжної земельної ділянки № 852а, що належить ОСОБА_2, і на скільки саме, не виявилось за можливе, в зв'язку з тим, що на дослідження не надані координати поворотних точок зовнішніх меж земельних ділянок в СК-63. Більше того, в ході проведення експертизи було встановлено невідповідність по площам земельних ділянок не тільки ОСОБА_5, ОСОБА_2, а й їхніх сусідів по земельним ділянкам (т.2 а.с.11-41).

Відповідно до ст.78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно із ст.116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності на землі за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації.

В подальшому, на підставі вищезазначеного рішення органу місцевого самоврядування, відповідач ОСОБА_2 04.10.1999 року одержала від Затоківської селищної ради народних депутатів Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД №073958, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 930, згідно якого ОСОБА_2 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,034 га для ведення садівництва, яка розташована на території Затоківської селищної ради СТ «Прибой», ділянка №852а (т.1 а.с.77).

Згідно із частиною третьою статті 6 ЗК України 1990 року, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Зокрема, згідно із ч.1 ст.17 цього Кодексу, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

В свою чергу, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів - ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року.

За змістом ст.3 ЗК України 1990 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, ст.ст. 17, 18 ЗК України 1990 року, який був чинним на момент передачі земельної ділянки з державної у приватну власність ОСОБА_2

На той час, порядок складання, виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку встановлювався «Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» № 43 від 04.05.1999 року (втратила чинність 23.08.2013 року).

Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тобто, встановлений законодавством принцип дії актів цивільного законодавства у часі чітко визначає яким саме цивільно-правовим актом суд повинен керуватися при вирішення даної справи. На момент видачі державного акту, який позивач просить визнати недійсним, діяла саме «Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» (далі - Інструкція) № 43 від 04.05.1999 року, саме тому, перевіряючи твердження позивача та оцінюючи правомірність державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, суд враховує положення вказаної Інструкції.

Згідно з п.1.12., 1.14. Інструкції, складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику або користувачу земельної ділянки, про що складається відповідний акт. Власник або користувач земельної ділянки попереджається про відповідальність за порушення чи знищення вказаних знаків.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до пунктів 2.3., 2.4., 2.6. Інструкції, межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів.

Згідно із пунктами 1.15, 1.16 Інструкції, розробку технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою здійснюють суб'єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів.

Технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає:

- виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду;

- технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта;

- журнал польових вимірювань;

- кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки;

- збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів;

- відомість обчислення площі земельної ділянки;

- відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки;

- експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

Тобто, встановлення меж земельної ділянки в натурі - це чітко встановлений порядок та сукупність дій які проводяться спеціалізованими установами та особами, яким державою надано відповідний дозвіл на вчинення землевпорядних дій.

Згідно із ст. 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч.1 ст.116 ЗК України.

Так, згідно із ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно із ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади чи самоврядування акту яким порушуються права особи щодо володіння користування та розпорядження (тобто право власності) належною їй земельною ділянкою такий акт визнається недійсним.

Згідно із вимогами ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України та п.7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно із правовою позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-319цс 15 (постанова від 01.07.2015 року), судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст.378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вище зазначено, ОСОБА_5 звернулась до суду за захистом свого порушеного права, однак матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення її прав зі сторони відповідача, які вона просить захистити.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на, повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Саме тому, позовні вимоги ОСОБА_5 повинні обґрунтовуватись достатньою кількістю достовірних та повних доказів порушення відповідачем ОСОБА_2 її земельних прав.

Натомість, рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної Ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 23 липня 1991 року №41 є чинним та не скасовано, а право власності ОСОБА_5, ОСОБА_2 або інших членів СТ «Прибой» на їх земельні ділянки ніким не оспорювалось та не заперечувалось.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України та п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що наявність підпису від імені ОСОБА_5, який розміщений в нижній лівій частині акту передачі у приватну власність земельної ділянки для ведення садівництва ОСОБА_2 від 14.09.1999 року (в розділі «Сусіди», ліворуч від рукописного запису «О.А. Луговська»), виконаного не самою ОСОБА_5, а іншою особою, не є безумовною підставою для скасування Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 073960 від 04.10.1999 року.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Також, в поданому до суду запереченні на позов, представник відповідача ОСОБА_3, заявила клопотання про застосування до позовних вимог ОСОБА_5 строків позовної давності, оскільки з часу, коли позивачка довідалася про порушення свого права, минуло більше трьох років.

Однак, суд критично ставиться до заперечень представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності з наступних підстав.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Крім того, пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, передбачено, що згідно зі статтею 257 ЦК (435-15) у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Якщо для певних правовідносин, пов'язаних зі здійсненням права власності на землю чи користування нею, законом встановлено інші строки звернення до суду за вирішенням спору, застосовуються ці строки.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити у своєму рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушений, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог ОСОБА_5, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити з підстав їх необґрунтованості.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 125, 152, 153, 155, 158 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 12, 13, 76-77, 81, 247, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Затоківської селищної ради про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 19.04.2018 року.

Суддя В.В. Мишко