Справа № 463/3787/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/5251/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором по процентах та кредиту в розмірі 111 171,05 доларів США та пеню в розмірі 65 333,08 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 14.03.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, згідно якого відповідачу надано кредит в сумі 143 800 доларів США на строк до 14.03.2029 року зі сплатою за користування кредитними коштами 11,90 % річних. Банком було належним чином виконано зобовязання за кредитним договором та надано відповідачу грошові кошти, обумовлені договором, однак останнім неналежним чином виконується обовязок по його поверненню. Станом на 04.08.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 111 171,05 доларів США, з яких 100 617,84 доларів США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість в розмірі 7190,25 доларів США за період з 14.09.2015 року по 04.08.2016 року, 10 553,21 доларів США прострочена заборгованість за відсотками за період з 14.09.2015 року по 14.07.2016року, а також пеня в розмірі 65 333,08 грн., з яких 29 545,18 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 15.09.2015 року по 04.08.2016 року, 35 787,90 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 15.09.2015 року по 04.08.2016 року.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 (21.02.1974р.н., м. Львів, вул. Басараб, 11-а/16, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № 0113 в АТ «УкрСиббанк», МФО 351005, код 09807750, м. Харків, просп. Московський, 60) заборгованість за договірним зобовязанням по процентах та кредиту в розмірі 111 171,05 доларів США (сто одинадцять тисяч сто сімдесят один долар США 05 цент.) доларів США; по пені в розмірі 65 333,08 грн. (шістдесят пять тисяч триста тридцять три грн. 08 коп.) грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 42362,32 грн. судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

В апеляційній скарзі зазначає, що з оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що єдиним доказом в підтвердження наявності заборгованості та її розміру є розрахунок заборгованості банку, який був прийнятий судом як такий, що зроблено фахово у відповідності до умов договору. Однак, з такими висновками суду не можна погодитися, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором зроблений та підписаний особою, яка відповідно до поданої довіреності не вправі робити та підписувати такі розрахунки. Поданий розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків певної особи і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог. Також звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 10.10 договору про надання споживчого кредиту №0 укладеного 14.03.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, у випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів, що мають пріоритетне значення, невиконання зобовязань приймаються виписки про стан, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу надані банком, проте такі документи в підтвердження наявності заборгованості та її розміру позивачем надані не були. Враховуючи наведене вказує, що наданий банком розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом, а судом першої інстанції було порушено норми ст. 212 ЦПК України, оскільки ним належним чином не було оцінено надані позивачем докази, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги. Також звертає увагу суду на те, що порядок надання готівкової іноземної валюти фізичним особам врегульований розділом III Інструкції «Про касові операції в банках України» затвердженої Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин. Цією Інструкцією визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки. Відповідно до п. 1 глави 1 розділу III Інструкції «Про касові операції в банках України» зазначено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Крім того вказує, що позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту в іноземній валюті позичальнику, які визначені п. 1 глави 1 розділу III Інструкції «Про касові операції в банках України», а також його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що вимога позивача стягнути кошти в іноземній валюті є законною, а розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними, а відтак вказує, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку про те, що кредит правомірно наданий в іноземній валюті і що відсутні перешкоди для стягнення заборгованості в іноземній валюті. Також зазначає, що банком не доведено свого права дострокової вимоги від позичальника повернути кошти у повному обсязі, оскільки не надано жодного доказу в підтвердження порушення відповідачем умов договору про надання споживчого кредиту №0 укладеного 14.03.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_2, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем зобовязання за кредитним договором не виконуються належним чином, зокрема 30.03.2016 року ОСОБА_3 направлялась вимога щодо погашення заборгованості, проте така залишились проігнорованою, кредит правомірно наданий в іноземній валюті, а відтак слід стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 171,05 доларів США, а також пеню за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 65 333,08 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачкою, ОСОБА_3, було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 143 800 доларів США, та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтет них платежів в порядку і на умовах, визначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 726190 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору.

Відповідно до п.1.2.2. договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.03.2018 року позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі у термін не пізніше 14.03.2029 року, якщо тільки не застосовується термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з п.п.2.3.,4.9.,5.3.,5.5.,5.6.,5.8.,5.10.,8.4.,10.2.,10.14. договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № 5900, що підтверджується заявою ОСОБА_3 на видачу готівки №35 від 14.03.2008 року, отримання коштів ні відповідачкою, ні її представником не заперечувалося.

Пунктом 5.5 кредитного договору передбачено, що у випадку не сплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений цим договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору, та/або у випадку порушення позичальником, та/або заставодавцем, та/або поручителем, та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобовязань позичальника за цим договором банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахування процентів у порядку, встановленому розділом 12 цього договору.

У відповідності п.8.1 кредитного договору за порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, позичальник сплачує банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню - у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалентну) розраховується за офіційним обміном курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Згідно довідки - розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 04.08.2016 року, наданим ПАТ «УкрСиббанк», який було зроблено ПАТ «УкрСиббанк» з врахуванням курсу долара станом на 04.08.2016 року заборгованість відповідачки становила: 111 171,05 доларів США з них: 100 617, 84 доларів США - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість в розмірі 7190,25 доларів США за строк з 14.09.2015 року по 04.08.2016 року; 10 553,21 доларів - заборгованість за процентами за строк з 14.09.2015 року по 14.07.2016 року. Крім того, за порушення термінів повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами банком нарахована пеня, що становить 65333,08 грн., з яких: 29545,18 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту за строк з 15.09.2015 року по 04.08.2016 року; 35787,90 грн. - пеня за прострочення сплати процентів за строк з 15.09.2015 року по 04.08.2016 року.

Іншого розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «УкрСиббанк», ні відповідачкою, ні її представником, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2016 року позивачем було скеровано на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення кредиту, дана вимога була отримана відповідачем 09.04.2016 року, однак відповідачка заборгованість не сплатила. Слід зазначити, що відповідачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення нею кредитних коштів та відсотків за користування цими коштами, доказів виконання нею зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 0, укладеного 14.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту обо інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності із ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України.

Виходячи з положень ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1. ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, не залежно від відшкодування збитків - ст.624 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним слід дійти висновку, що чинному законодавству України не суперечить стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Відтак, на думку колегії суддів, безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що надання банком кредитних коштів в іноземній валюті було неправомірним, оскільки відповідно до ліцензії банк мав право здійснювати банківські операції, такі як надавати кредити в іноземній валюті із зобов'язанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не доведено свого права дострокової вимоги від позичальника повернути кошти у повному обсязі, оскільки не надано жодного доказу в підтвердження порушення відповідачем умов договору про надання споживчого кредиту №0 укладеного 14.03.2008 року є безпідставними та спростовуються тим, що 30.03.2016 року ОСОБА_3 надсилалася вимога про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором у звязку з значним строком порушенням договірних зобовязань та наявністю заборгованості за договором, які залишені боржником без задоволення, у звязку з чим кредитор 04.08.2016 року звернувся з позовом.

Посилаючись на неповне дослідження та зясування судом першої інстанції всіх обставин справи, обставин справи, які на думку апелянта, мають істотне значення для вирішення спору, посилання на те, що суд першої інстанції не дослідив належними чином та не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, апелянт в апеляційній скарзі не конкретизувала, які саме обставини не були досліджені судом першої інстанції, і яким конкретно доказам не надано належної оцінки.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.04.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_5