Єдиний унікальний номер 235/4356/17 Номер провадження 22-ц/775/486/2018
Головуючий в 1 інстанції Назаренко Г.В. Єдиний унікальний номер 235/4356/17
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/775/486/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі суддів:

ОСОБА_1 (доповідач)

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 року у цивільній справі № 235/4356/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання частки майна, неналежної спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом (суддя Назаренко. Г.В., повний текст рішення складений 02 січня 2018 року),

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 13 грудня 2012 року помер його батько ОСОБА_6. Після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку № 1 по вулиці Кооперативній м. Покровську Донецької області, яка належала батькові на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.1985р. посвідченого державним нотаріусом Красноармійської державної нотаріальної контори, реєстр №2459, який у подальшому було зареєстровано в БТІ м. Красноармійська. Інша частина вищевказаного будинку належить його матері ОСОБА_4 на підставі цього ж документа. За життя батько не залишив після себе заповіту. Спадкоємцями першої черги за законом є він та його мати відповідач по справі, які прийняли спадщину, так як на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем та були разом із ним зареєстровані. Однак ОСОБА_4 не визнає його вимоги по отриманню у спадщину 1/4 частини вище вказаного будинку. Тому просив визначити частку його батька у спільному майні та визнати за собою права власності на 1/4 частку цього будинку у порядку спадкування.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 позов задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_6, який помер 13.12.2012р, в праві спільної сумісної власності на житловий будинок № 1 по вулиці Кооперативній в м. Покровську Донецької області становила ?. Та визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, який помер 13.12.2012р. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено того факту, що він має право на спадщину оскільки на момент його народження вона не перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 та мала прізвище Дацунова. Запис про батька дитини було зроблено зі її слів, тому немає підстав вважати позивача сином та спадкоємцем ОСОБА_6 Шлюб ними було укладено вже після народження позивача у 1961 році. Вважає, що суд невірно застосовує поняття презумпція батьківства. Крім того, зазначає, що відсутні відомості щодо закінчення будівництва спірного будинку. Копія акту введення в експлуатацію цього домоволодіння викликає сумніви. Тому вважає, що відсутні належні документи, що підтверджують право власності на цей житловий будинок.

На вказану апеляційну скаргу позивач надав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. В обґрунтування посилається на те, що відповідачка не надала жодних доказів, які б спростовували батьківство померлого щодо позивача. 12 вересня 1961 року за спільною заявою батьків було внесено зміни в актовий запис про його народження, та було видане відповідне свідоцтво з внесеними змінами, що підтверджує Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Також звертає увагу, що спірний будинок було придбано його батьками у 1985 році з готовністю у 15%. Але в подальшому його було добудовано та 22.05.1990 року було видано ОСОБА_2 про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію, копія якого міститься в матеріалах справи. 18.08.1990 року право власності на будинок було зареєстровано в БТІ м. Красноармійська, про що свідчить відповідний штамп на правовстановлюючому документі. Отже, суд першої інстанції мав усі необхідні документи, на підстав яких можливо було встановити власника будинку та його стовідсоткову готовність з подальшою реєстрацією права власності. Будь-яких доказів, які б спростували наведене, відповідачка до суду не надала.

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Відповідач у судове засідання апеляційного суду не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. На адресу апеляційного суду надала клопотання про розгляд справи без її участі. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкування за законом має місце лише у разі коли воно не змінено заповітом спадкодавця (ст. 1223 ЦК). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 13 грудня 2012 року помер ОСОБА_6, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть, виданого 22 серпня 2017 року Покровським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

За життя спадкодавцем заповіт не складався. Сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом. Позивач є сином, а відповідач дружиною померлого ОСОБА_6, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження позивача, виданого 12.09.1961р. Гришинською с/р Красноармійського району Сталинської області, актовий запис № 59, та копією ОСОБА_1 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 3 від 05.09.2017р, відповідно до якого 12.09.1961 року було зроблено актовий запис про шлюб № 418.

За життя подружжям ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.1985р., посвідченого старшим державним нотаріусом Красноармійської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 2459, оформленого на імя ОСОБА_4, було придбано житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці Кооперативній №1 в м. Покровську (колишній Красноармійськ) Донецької області. Який на момент укладення договору був незакінчений будівництвом готовністю 15% (літня кухня, льох, тамбур, сарай, туалет, душ, водопровід, паркан, ворота).

Згідно копії акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22.05.1990 року домоволодіння ОСОБА_4 за адресою Донецька область, м.Красноармійськ (нині м. Покровськ), вул.. Кооперативна №1 є прийнятим в експлуатацію. Право власності на житловий будинок зареєстровано в Красноармійському БТІ за ОСОБА_4 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 18.08.1990р. і записано в реєстрову книгу за № 10136.

Задовольняючі позовні вимог щодо визначення частки померлого ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання, як наслідок цього, за позивачем права власності на спадщину, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно за життя спадкодавця належало подружжю на праві спільної сумісної власності у відповідності до ст.ст. 60, 61, 70 СК України.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися оскільки його зроблено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

При розгляді справи по суті суд першої інстанції не врахував, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України. Та оскільки суд першої інстанції зазначених норм не врахував і застосував матеріальний закон, якій не підлягає застосуванню, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Вирішуючи справу по суті апеляційний суд виходить з того, що згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У пункті 9 постанови N 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27 1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Апеляційний суд встановив, що спірний житловий будинок набуто ОСОБА_4 у власність на підставі чинного договору купівлі-продажу від 20.05.1985 року, укладеного під час перебування ОСОБА_4 в шлюбі з ОСОБА_6, який помер 13.12.2012 року, і що такий будинок не є особистою власністю ОСОБА_4 в контексті норм статті 24 КпШС України.

Встановивши наведені обставини, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по ? його частині. Тобто частка спадкодавця в праві спільної сумісної власності на житловий будинок становила ?.

Статтею 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. (ст..1270 ЦК)

Згідно ст.. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно довідки Покровської міської ради Донецької області від 23.08.2017р. за адресою: м. Покровськ (колишній Красноармійськ) Донецької області, вул..Кооперативна, будинок № 1 зареєстровані та проживають ОСОБА_5 з 13.05.2006 року та ОСОБА_4 з 03.08.1985 року.

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_8 від 30.09.2017р. № 1312/01-16 01.09.2017р. після смерті ОСОБА_6, померлого 13 грудня 2012 року заведена спадкова справа № 91/2017. Та 1 вересня 2017 року позивачем по справі подано заяву про фактичне прийняття спадщини. інших заяв по цій спадковій справі не надходило.

Постановою приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_8 від 7 жовтня 2017 року було відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину спірного житлового будинку у звязку з ненаданням документів, які посвідчують право власності на 1/2 його частину на імя ОСОБА_6 померлого 13 грудня 2012 року.

Свідоцтв про право на спадщину по цій спадковій справі не видавалось.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними.

Таким чином, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є дружина померлого ОСОБА_4 та його син ОСОБА_5, які у встановлений законодавством строк прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, що підтверджується матеріалами справи,

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині недоведеності права позивача на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_5 народився 17.10.1958 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 29.10.1958 року зроблено актовий запис № 59. Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження 12.09.1961 року в актовий запис про народження №59 від 29.10.1958 року на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства та свідоцтва про шлюб внесено зміні та батьком позивача зазначено «Циганок Володимир Іванович». На підставі чого на імя ОСОБА_5 видано повторне свідоцтво про народження серія ІІІ-УР №544193 від 12.09.1961 року.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги що житловий будинок який є спадковим майном не було введено в експлуатацію, оскільки з матеріалів справи убачається, що за договором купівлі-продажу на імя ОСОБА_4 було придбано незакінчений будівництвом жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами готовністю 15%. Договір укладено у письмовій формі, посвідчено нотаріально та не визнано в судовому порядку недійсним. Зі змісту договору купівлі-продажу убачається, що на набувача покладається обовязок виконати рішення виконавчого комітету Красноармійської міської Ради народних депутатів від 17.04.1985р. № 198 «Про дозвіл на продаж незакінченого будівництвом житлового будинку», а саме на набувача покладається обовязок після оформлення договору купівлі-продажу згідно проекту збудувати жилий будинок.

Відповідно до копії акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22.05.1990р. комісія прийшла до висновку про те, що домоволодіння ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: вулиця Кооперативна під № 1 в м. Красноармійську є прийнятим в експлуатацію.

Доводи апеляційної скарги щодо акт вводу в експлуатацію житлового будинку не складався заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.4. Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР затвердженої заступником Міністра комунального господарства УССР 31.01.1966р. (яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящихся. Згідно додатка №1 до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР акт відводу установам, підприємствам і організаціям земельної ділянки для будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) в експлуатацію відноситься до правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

На підставі наданих власником правовстановлюючих документів в Красноармійському БТІ за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на будинок № 1 по вулиці Кооперативній в м. Красноармійську було зареєстровано 18.08.1990р. реєстровий № 10136, що підтверджується відповідним штампом на договорі купівлі-продажу та не спростовано сторонами по страві.

Враховуючі, що сторони по справі є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6, які у встановлений законодавством строк прийняли спадщину і частки спадкоємців є рівними, то апеляційний суд дійшов до висновку, що після смерті спадкодавця право власності на ? частину спірного житлового будинку в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_5 Тому заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки, при розгляді справи судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, а саме застосовано закон, якій не підлягає застосуванню, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати, що частка ОСОБА_6, 13.11.1931р.н., який помер 13.12.2012р. у м. Покровську Донецької області, в праві спільної сумісної власності на житловий будинок № 1 по вулиці Кооперативній в м. Покровську Донецької області становила ?.

Визнати за ОСОБА_5, 17.10.1958р.н., право власності на 1/4 частину житлового будинку № 1 з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці Кооперативній в м. Покровську Донецької області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, 13.11.1931р.н., який помер 13.12.2012р.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на відшкодування сплаченого судового збору 960 (девятсот шістдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

ОСОБА_2

ОСОБА_3

Повний текст постанови складений 23 квітня 2018 року

ОСОБА_9 ОСОБА_1