Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1971/09

провадження № 61-10746св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

сингулярний правонаступник позивача - ОСОБА_2,

представник правонаступника - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Аранд-Буд»,

з участю заступника військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Адміністрації державної прикордонної служби України, державного підприємства «Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у складі суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Аранд-Буд» (далі - ТОВ «Аранд-Буд», товариство), вимоги якого уточнив ході розгляду справи та просив визнати договір купівлі-продажу приміщень від 28 вересня 2007 року, укладений між ним та ТОВ «Аранд-Буд» недійсним та застосувати реституцію, зобов'язати товариство повернути йому складські приміщення, а саме будівлю складу, загальною площею 43,5 кв. м, по АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на вказані приміщення.

Позов мотивовано тим, що за умовами договору купівлі-продажу від

28 вересня 2007 року, укладеного між ТОВ «Аран-Буд» та ОСОБА_1, згідно якого останній продав складські приміщення, а товариство зобов'язалося прийняти їх по акту приймання передачі не пізніше 24 жовтня 2007 року та сплатити вартість будівель на момент нотаріального посвідчення договору. Відповідач вимоги позивача ігнорує, продовжує користуватися вказаним майном та ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Позивач зазначає, що право власності за договором у відповідача не виникло, тому власником спірного майна є позивач, що є підставою для визнання укладеного договору недійсним.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області

від 13 листопада 2009 року у складі судді Нерознака В. Ф. позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу приміщень від 28 вересня 2007 року № 5-3, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Аранд-Буд» недійсним. Зобов'язано ТОВ «Аранд-Буд» повернути ОСОБА_1 будівлю складу, загальною площею 43,5 кв. м по АДРЕСА_1 за актом приймання-передачі у десятиденний строк з моменту прийняття рішення. Визнано за

ОСОБА_1 право власності на складські приміщення, а саме будівлю складу, загальною площею 43,5 кв. м, по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача не виникло право власності на нерухоме майно, набуте за оспорюваним договором, оскільки такий договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, не пройшов державної реєстрації, а відтак, є недійсним в силу вимог пункту 1 статті 220 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 червня 2012 року рішення районного суду скасовано, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не звертався до суду з даним позовом і підпис на позовній заяві йому не належить.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 помер.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 7 червня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 придбала спірне нерухоме майно після ухвалення рішення судом першої інстанції, в силу презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а також вимог статті 37 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент розгляду справи, про процесуальне правонаступництво, у даному випадку сингулярне (одиничне) правонаступництво, ОСОБА_2 мала бути залучена до участі у справі під час апеляційного розгляду справи. Крім того, на стадії апеляційного розгляду суд не наділений повноваженнями залишати позовну заяву без розгляду з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 207 ЦПК України.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації державної прикордонної служби України, державного підприємства «Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України» (далі - ДП «ОБД ДПС України») задоволено. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада

2009 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем

ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів щодо належності йому на праві власності спірної нерухомості, а саме будівлі складу, загальною площею 43,5 кв. м по АДРЕСА_1. Дане приміщення перебуває у власності держави в особі центрального органу державної влади - Адміністрації Державної прикордонної служби України та користуванні (оперативному управлінні) ДП «ОБД ДПС України». Власником спірне нерухоме майно не відчужувалася.

Апеляційний суд зазначив, що місцевий суд не встановив дійсного власника спірного нерухомого майна, не залучив його до участі у розгляді даної справи та своїм рішенням незаконно вилучив на користь позивача нерухоме майно, яке йому не належить.

Апеляційний суд дійшов висновку, що військовий прокурор Львівського гарнізону обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави - Адміністрації державної прикордонної служби України в особі ДП «ОБД ДПС України» як власника спірного нерухомого майна, тому заява представника ОСОБА_2 про закриття апеляційного провадження безпідставна і задоволенню не підлягає.

У лютому 2018 року ОСОБА_2, залучена апеляційним судом у якості сингулярного правонаступника позивача, як чинний власник спірного майна, звернулася з касаційною скаргою, в якій, просить скасувати рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправомірно відхилив клопотання представника ОСОБА_2 про закриття апеляційного провадження у даній справі, з підстав, що апеляційну скаргу подано прокурором в інтересах осіб, питання про права, інтереси та/або обов'язки яких судом першої інстанції не вирішувалось. Матеріали справи не містять належні та допустимі докази, що підтверджують набуття Адміністрацією ДПС України права власності та набуття ДП «ОБД ДПС України» права користування (оперативного управління) спірною будівлею складу. Висновок апеляційного суду про те, що суд першої інстанції незаконно вилучив на користь позивача нерухоме майно, є необґрунтованим та таким, що не підтверджується належними та допустимими доказами.

28 березні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на Адміністрації державної прикордонної служби України.

Доводи відзиву зводяться до залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови апеляційного суду - без змін, оскільки дане судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Апеляційним судом установлено, що 28 вересня 2007 року між

ОСОБА_1 та ТОВ «Аранд-Буд» у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу приміщень, згідно якого позивач продав та зобов'язався передати у власність відповідача складські приміщення, а саме будівлю складу, загальною площею 43,5 кв. м по АДРЕСА_1 та складські приміщення, загальною площею 56,4 кв. м по АДРЕСА_2.

ТОВ «Аранд-Буд» зобов'язалося прийняти вказані приміщення по акту приймання-передачі не пізніше 24 жовтня 2007 року та сплатити вартість будівель на момент нотаріального посвідчення договору.

Будівля складу, загальною площею 43,5 кв. м по АДРЕСА_1 перебуває у власності держави в особі центрального органу державної влади - Адміністрації Державної прикордонної служби України та користуванні (оперативному управлінні) ДП «ОБД ДПС України», спірна нерухомість власником не відчужувалася.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів належності ОСОБА_1 на праві власності спірної нерухомості, а саме, будівлі складу, загальною площею 43,5 кв. м по АДРЕСА_1.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент розгляду справи в суді першої інстанції, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57 - 60 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент розгляду справи в суді першої інстанції, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд правомірно виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно - будівля складу, загальною площею 43,5 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Львовіперебувало у його власності.

Отже, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що підстави вважати спірне майно власністю ОСОБА_1 відсутні. Належних та допустимих доказів, що є процесуальним обов'язком позивача (статті 10, 60 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент розгляду справи в суді першої інстанції), щодо належності йому вказаних будівель, не надано.

Суд апеляційної інстанції, за наявних в матеріалах справи доказів правильно виходив із того, що військовий прокурор Львівського гарнізону обґрунтовано звернувся з апеляційною скаргою в інтересах держави - Адміністрації державної прикордонної служби України в особі ДП «ОБД ДПС України» як власника спірного нерухомого майна, у зв'язку з чим відхилив заяву представника ОСОБА_2 про закриття апеляційного провадження.

Суд першої інстанції не мав правових підстав для визнання права власності на будівлю складу в судовому порядку.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про безпідставне відхилення апеляційним судом заяви про залишення апеляційної скарги без розгляду, є необґрунтованими, оскільки вказане процесуальне питання вирішено судом відповідно до норм процесуального права, а наявність у заступника військового прокурора Львівського гарнізону права на апеляційне оскарження судового рішення, яким вирішено спір щодо майна, що перебуває у користуванні ДП «ОБД ДПС України», підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом на результат вирішення спору не впливають.

При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, ухвалені у справі рішення відповідають критеріям законності і обґрунтованості.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик