Придніпровський районний суд м.Черкаси
Номер провадження№2/711/134/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

11 квітня 2018 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді: Колода Л.Д.,

при секретарі : Василенко О.Г.,

розглянувши у скороченому позовному провадженні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщення, в зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщення, в зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності на квартирі підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.12.2002 року №817. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 шлюб між ним і відповідачкою ОСОБА_2 розірвано. Його колишня дружина ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але не проживає за місцем реєстрації вже більше 9 років і по теперішній час. Вказує, що він не звертався до відповідачки з проханням, щоб вона добровільно виписалася з належної йому квартири, оскільки останнє відоме йому місце проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_1. Комунальні платежі за квартиру відповідач не сплачує, а тому він вимушений сплачувати їх самостійно. Особистих речей в квартирі, які б вказували на її фактичне проживання за адресою реєстрації не має, що підтверджується актом від 11.12.2017 року, який підписаний сусідами.

В зв'язку з цим просить постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, в зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин.

Ухвалою від 16 лютого 2018 року по справі відкрито провадження та призначено розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Враховуючи, що з 15.12.2017р. набрав чинності ЦПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017р., дана цивільна справа визнана судом малозначною (незначної складності) і розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали.

Оскільки відповідач відзив на позов не надала, то ухвалою судді від 26 березня 2018 року призначено до розгляду справу у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача за довіреністю - ОСОБА_3 не з'явилися. До початку судового засідання представник позивача подав заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи рекомендованим листом, який повернувся до суду не отриманим, що є належним повідомленням сторони про день та час розгляду справи. Відзив на позовну заяву подано не було.

Суд, на підставі ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Враховуючи думку позивача та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини:

встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 25 березня 1995 року Черкаським міськвідділом РАГС (актовий запис №484) розірвано.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №34 від 20 січня 2004 року. Свідоцтво видано ОСОБА_1 01 червня 2006 року Серія НОМЕР_1.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 24 грудня 2002 року Виконавчий комітет Черкаської міської ради посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_1 частка 1 на праві приватної власності з квартири, згідно рішення Черкаського міськвиконкому від 12 грудня 2002 року за №817.

Згідно довідки від 24 грудня 2002 року, яка видана КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», зазначений в цьому документі об'єкт нерухомості квартира НОМЕР_2 жила площа дорівнює 59,20, частка:1 зареєстрований в Черкаському обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації м. Черкаси на праві приватної власності за ОСОБА_1 та записаний в реєстрову книгу 2о під №589 на стор. 96.

Крім того, відповідно до акту від 11 грудня 2017 року, який підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_2, встановлено, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 01.06.2008 року. Даний акт засвідчений підписом Голови ОСББ «Молодіжний-2016» Здовбицьким О.А. та завірений печаткою.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 без поважних причин повністю втратила зв'язок з помешканням, її речі в квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги вона не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачеві у користуванні житлом. Крім того, відсутні об'єктивні дані вважати, що відповідач не проживає в будинку з поважних причин.

Як передбачено ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст.13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13ЦК).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст.391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем.

Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред'явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, достатніх та достовірних доказів в обґрунтування заперечень проти позову.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які докази про те, що позивач, як власник квартири, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися житловими приміщеннями.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, достатність та допустимість, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.150 ЖК, ст.ст. 6, 15, 16, 316, 317, 319, 391, 321, 379, 383, розд.ІІ гл.52 ЦК України, ст.ст.4, 5, 141, 12, 13, 77-81, 280, 281, 259, 353, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, в зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: Л. Д. Колода