Номер провадження 2/754/2068/18
РІШЕННЯ

Іменем України

23 березня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Галась І.А.

при секретарі Дмитрієвої А.

у відсутності сторін:

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

25.10.2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, 3-тя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі території України.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 16.12.2016 р. рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Визначено місце проживання спільного сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. з батьком (позивачем). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2017 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2017 р. в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - залишено без змін.

Наприкінці 2015 року відповідач покинула сім'ю та переїхала до Російської Федерації, де створила нову сім'ю. Точної адреси проживання відповідача, позивачу встановити не вдалось. За результатами обстеження психофізичного стану дитини, виявлено: низький рівень активності мовлення; певні труднощі щодо орієнтації у просторових та часових уявленнях, у складнощі серії сюжетних малюнків, у знанні кольорів (основних), диференціації кількісних та якісних явленнях, тощо.

Згідно довідками Стаціонару денного перебування Мовного Центру Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 21.01.2016 р. та 09.02.2016 р. малолітньому ОСОБА_4 діагностовано: ЗММ І рівня, дизартрія середнього ступеню тяжкості.

15.02.2016 р. лікарем стаціонару денного перебування Мовного Центру Київської міської психоневрологічної лікарні №2 було надано направлення на стаціонарне лікування, проте через відсутність згоди матері було відмовлено у оформленні дитини на лікування.

За змістом медичного висновку державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи Міністерства охорони здоров'я України» від 24.02.2016 р. малолітній ОСОБА_4 страждає на легку когнітивну недостатність, недорозвинення мови І-ІІ рівня.

Відповідачу відомо про стан здоров'я сина та про необхідність його лікування, проведення постійних занять з дитиною, разом з тим, протягом майже двох років вона дитиною не цікавиться, участі у її вихованні не приймала, гостинців не передавала.

Позивач, зазначає, що має власне житло, постійне місце роботи, за яким характеризуюся позитивно, та створює всі необхідні умови для проживання та виховання дитини. Отже, має можливість забезпечити гармонійний та всебічний розвиток сина в атмосфері любові, моральної й матеріальної підтримки.

22.04.2016 р. органом опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок, яким визнано за доцільне та в інтересах дитини позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2016 р. по справі № 754/8936/16-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Неодноразові звернення позивача до ОСОБА_2 щодо надання нотаріальної згоди про виїзд дитини за межі України проігноровані. За даних обставин Деснянським районним судом м. Києва 17.02.2017 р. вже було винесено рішення по справі №754/12680/16-ц, яким було надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 в супроводі батька до Італії. Чорногорії. Туреччини у період з 15.05.2017 року по 30.06.2017 року та з 15.08.2017 року по 30.09.2017 року.

18 липня 2017 року малолітньому ОСОБА_4 було встановлено діагноз - Фенілкетанурія. про що відповідним листом було повідомлено відповідачку. Проте жодних дій та відповідей від ОСОБА_2 так і не надійшло.

07 вересня 2017 року медичним висновком № 54 ОСОБА_4 визнано дитиною-інвалідом.

З урахуванням вищевикладеного, просить суд надати дозвіл на виготовлення та оформлення паспорту (проїзного документа) для виїзду за кордон ОСОБА_4 без згоди матері ОСОБА_2; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 до досягнення дитиною повноліття в супроводі батька - ОСОБА_1 до будь-якої країни.

У судове засідання позивач не з'явився попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомляла. Поштова кореспонденція повернулась за закінченням встановленого строку зберігання.

Представник третьої особи - служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про день та час розгляду справи, в своїй письмовій заяві просив суд про прийняття рішення з урахуванням інтересів дитини та розгляди справу за відсутності їх представника.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу в порядку заочного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є батько ОСОБА_1 - відповідач по справі, та мати ОСОБА_2 - позивач по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3454.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2016 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2017 року рішення першої інстанції в частині задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо усунення їй перешкод у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2017 р. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2017 р. встановлено, що за результатами обстеження психофізичного стану дитина має низький рівень активності мовлення, певні труднощі щодо орієнтації у просторових та часових уявленнях, у складанні серії сюжетних малюнків, у знанні кольорів (основних), диференціації кількісних та якісних уявленнях тощо, логопедом - дефектологом рекомендовано відповідні зайняття та консультація невролога.

Згідно Довідок Стаціонару денного перебування Мовного Центру Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 21.01.2016 р. та 09.02.2016 р. малолітньому ОСОБА_4 діагностовано: ЗММ І рівня, дизартрія середнього ступеня тяжкості.

15 лютого 2016 року лікарем стаціонару денного перебування Мовного Центру КМПЛ №2 була надано направлення на стаціонарне лікування, проте через відсутність згоди матері їм було відмовлено в оформленні дитини на лікування.

За змістом медичного висновку Державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи Міністерства охорони здоров'я України» від 24.02.2016 року син позивача та відповідача по справі страждає на легку когнітивну недостатність, недорозвинення мови 1-2 рівня.

Зі слів лікарів затримка у лікуванні дитини є невиправданою та може привести до невідворотних наслідків. Відповідачу відомо про стан здоров'я сина та про необхідність його лікування, проте вона дитиною не цікавиться, не бере участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не спілкується з дитиною.

Перевіркою проведеною по заяві позивача службовими особами Управління поліції було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 залишила сім'ю в м. Києві, поїхала невідомо куди, до сина не навідується і не цікавиться його життям, вихованням не займається.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

22.04.2016 р. органом опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано висновок №102/03/31-3624 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14) на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №6 від 07.04.2016 р.).

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2017 р. надано дозвіл на виготовлення та оформлення проїзного документа для виїзду за кордон ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди матері ОСОБА_2 Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в супроводі батька до Італії, Чорногорії, Туреччини у період з 15.05.2017 року по 30.06.2017 року та з 15.08.2017 року по 30.09.2017 року.

Згідно заключення спеціаліста Київської міської дитячої клінічної лікарні №1 Консультативна поліклініка від 18.07.2017 р. малолітньому ОСОБА_4 було встановлено діагноз - Фенілкетонурія (а.с.15-16).

07.09.2017 р. медичним висновком №54 про дитину-інваліда віком до 18 років від 07.09.2017 р. малолітнього ОСОБА_4 визнано дитиною-інвалідом.

Посвідченням серії НОМЕР_2, виданого УП та СЗН Деснянської РДА в м. Києві підтверджується, що ОСОБА_4 є дитиною-інвалідом до 18 років. Законним представником ОСОБА_4 є позивач - ОСОБА_1

На даний час у позивача виникло питання стосовно виїзду дитини за межі України, оскільки він бажає вивозити дитину за кордон для відпочинку та оздоровлення. Відповідачка не надає в добровільному порядку дозволу на виїзд дитини за кордон. Оскільки, за відсутності згоди одного з батьків виїзд малолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, змушений за захистом прав та інтересів малолітнього сина звернутися в суд із даним позовом.

Згідно ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положення ч. 1 ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

З точки зору ст. 1 СК України, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Так, статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Так, згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Крім того за змістом ст. 4-2 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про дозвіл на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та надання дозволу на виїзд малолітнього ОСОБА_4 за кордон без згоди матері.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд керувався тим, що за змістом п.4 Правил рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків фактично виконує функцію нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, замінюючи цю згоду. В свою чергу, нотаріальна посвідчена згода згідно того ж пункту Правил надається із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто видається на разовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на вивезення дитини за кордон без згоди матері до досягнення дитиною повноліття без зазначення конкретної країни, періоду перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку за кордон без згоди матері, не позбавленої батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як матері дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1.

З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вимоги позову підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст. 4 п. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"; ст.ст.150, 154 СК України; ст.ст.12,13,76,77,78,80,81,141, 263, 265, 273, 280, 354, ЦПК України , суд,-

ВИІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі території України - задовольнити частково.

Надати дозвіл на виготовлення та оформлення паспорта/проїзного документа для виїзду за кордон малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 2 (два) роки без згоди матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: