Справа № 306/2584/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.,

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 15 вересня 2017 року (головуюча суддя Ганчак Л.Ф.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про накладення стягнення на майно,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про накладення стягнення на майно, посилаючись на те, що від нього у борг отримував грошові кошти ОСОБА_4 у загальному розмірі 90600 грн., про що були складені розписки: від 06.07.2010 - 30 000 грн., від 23.11.2010 - 11 000 грн., від 18.08.2012 - 1000 доларів США, (25600 грн.), 04.06.2013 - 16000 грн., 29.09.2014 - 8000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадкоємцями є його дружинна ОСОБА_2 та син ОСОБА_3.

Позивач зазначав, що звертався до відповідача ОСОБА_2 з вимогою повернути борг і остання обіцяла йому віддати кошти після повернення сина із заробітків. В подальшому 01.12.2016 позивач звернувся до відповідачів рекомендованим листом з вимогою про повернення боргу шляхом одноразового платежу в сумі 90600 грн., однак такі вимогу не виконали і борг не повернули.

Посилаючись на дані обставини та норми цивільного законодавства, збільшивши позовні вимоги (виходячи з курсу долара США за курсом НБУ 26,28 грн. за 1 долар - загальна сума за розписками складало 7125 доларів СШЩА, що становить 195 245 грн.) просив накласти стягнення на майно, яке передано спадкоємцям у натурі, на суму 195 245 грн.

Рішенням Свалявського районного суду від 15.09.2017 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем пропущено передбачений ст.1281 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора з вимогою до спадкоємців.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 Апеляційна скарга мотивована тими ж доводами, що і позовна заява. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення його позову.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідачі просили рішення суду залишити без змін, вважаючи таке законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 отримував від ОСОБА_1 грошові кошти у борг за розписками (а.с. 2-6), оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні апеляційного суду.

від 06.07.2010 - 30 000 грн. зі строком повернення один рік;

від 23.11.2010 - 11 000 грн. зі строком повернення до 26.12.2010;

від 18.08.2012 - 1000 доларів США зі строком повернення один рік;

від 04.06.2013 - 16000 грн. зі строком повернення один рік;

від 29.08.2014 - 8000 грн. без зазначення строку повернення.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів

Відповідні правові висновки міститься у Постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 (справа № 6-63цс13), від 11.11.2015 (справа N 6-1967цс15), від 24.02.2016 (справа № 6-50цс16).

У наданих позивачем розписках, складених ОСОБА_4, зазначено конкретні суми, отримані у борг, та зазначено строки повернення таких коштів.

Таким чином, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були укладені договори позики. Щодо цих договорів позики діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, зокрема, грошові кошти, у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Судом встановлено, що на час звернення до суду з цим позовом оригінали розписок перебували у позивача та були оглянуті апеляційним судом. Відтак, зобов'язання по поверненню коштів позивачеві ОСОБА_4 не виконав.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.65), за яким прийняли спадщину його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 (а.с. 65-74). Згідно укладеного між спадкоємцями Договору про поділ спадкового майна від 10.11.2016 (а.с.66-67), відповідачам були видані свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.70,74) - земельна ділянка площею 0,1800 га., кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована в с. Мала Мартинка, урочище «Лази», перейшла у власність ОСОБА_2, і відповідні відомості внесені у Державний реєстр речових прав (а.с.68), а Недільна церковна школа, що розташована в АДРЕСА_1, Свалявського району, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 240, перейшла у власність ОСОБА_3, про що також внесені відомості у Державний реєстр речових прав (а.с. 72). Інвентаризаційна вартість цього об'єкту станом на 02.11.2016 складала 365620 грн., балансова вартість - 608390 грн. (а.с.123).

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

У статті 1281 ЦК України визначено порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Так, згідно з частинами 1, 2 вказаної статті спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Встановлені законом строки (ч. 2 ст. 1281 ЦК України) для пред'явлення претензій кредиторами не є строками позовної давності. Непред'явлення кредитором у встановлені ст. 1281 ЦК строки претензій позбавляє кредитора належного йому права вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що, звернувшись у грудні до нотаріальної контори із вимогою до спадкоємців, позивач пропустив шестимісячні строки звернення, встановлені ч. 2 ст. 1281 ЦК України, оскільки йому було відомо про смерть ОСОБА_3, так як був з померлим у кумівських відносинах та померлий був у селі священником.

Проте таке твердження суду не відповідає обставинам справи.

Позивач та ОСОБА_4 проживали у різних населених пунктах. Позивач на похоронах ОСОБА_4 присутній не був. Натомість позивач стверджував, що звертався до ОСОБА_2 з усною вимогою про повернення коштів через кілька місяців після смерті ОСОБА_4 Як в суді першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_2 визнала, що червні-липні 2016 року позивач звертався до неї з вимогою повернути кошти.

Частиною 2 статті 1281 ЦК України не встановлено форму вимоги кредитора до спадкоємців. Відтак, звернувшись до ОСОБА_2 влітку 2016 року з усною вимогою позивач своєчасно пред'явив вимогу спадкоємцеві, а отже, дотримався передбачених ч. 2 ст. 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог.

Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину (ч. 1 ст. 1282 ЦК України). Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ч. 2 ст. 1282 ЦК України).

На обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідачі, зокрема, просили застосувати позовну давність, яка сплинула з моменту настання строку виконання основного зобов'язання за розписками від 06.07.2010, 23.11.2010, 18.08.2012, 04.06.2013 (а.с. 60).

Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи розписок, такі видавались: від 06.07.2010, від 18.08.2012, від 04.06.2013 - зі строком повернення один рік; від 23.11.2010 - зі строком повернення до 26.12.2010; від 29.08.2014 - без зазначення строку повернення.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки ОСОБА_4 не повертав кошти позивачеві, право вимоги за розпискою від 06.07.2010 у позивача виникло 6 липня 2011 року, за розпискою від 18.08.2012 - 18.08.2013, за розпискою від 23.11.2010 - з 27.12.2010. Відтак, позивачем було пропущено строк звернення про повернення коштів за вказаними розписками, а відтак у задоволенні позову за такими вимогами слід відмовити.

В той же час, право вимоги з розпискою від 04.06.2013 виникло у позивача 04.06.2014. За розпискою від 29.08.2014 строк повернення коштів не було встановлено, відтак, відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, строк повернення коштів визначається моментом пред'явлення вимоги.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 16.12.2016, а отже вимоги за розписками від 04.06.2013 та від 29.08.2014 підлягають задоволенню. Загальна сума заборгованості за цими розписками становить 24000 грн.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3,4 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову - слід накласти стягнення на майно, передане в натурі спадкоємцям ОСОБА_4, в межах суми заборгованості - 2400 грн.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 15 вересня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Накласти стягнення на майно, передане спадкоємцям - земельну ділянку площею 0,1800 га., кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована в с. мала Мартинка, урочище «Лази» та належить ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 Свалявського району, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1), та на Недільну церковну школу, що розташована в АДРЕСА_1, Свалявського району, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 240 та належить ОСОБА_3 (АДРЕСА_2 Свалявського району, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2), в межах суми заборгованості - 24000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2018 року.

Головуюча: Судді: