Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 554/6783/16-ц

провадження № 61-2622 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.

КузнєцоваВ. О. (суддя-доповідач),

Олійник А. С.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_4,

представник заявника - ОСОБА_5,

стягувач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

суб'єкт оскарження - Київський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року у складі головуючого - судді Блажко І. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року у складі суддів: Одринської Т. В., Карпушина Г. Л., Корнієнка В. І.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження та зобов'язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2010 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 21 січня 2011 року, з нього стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 15 490 грн 29 коп.

На виконання цього рішення 10 серпня 2012 року було видано виконавчий лист, тобто поза межами строку для пред'явлення його до виконання. Заявник вважає, що прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем є незаконним, оскільки виконавчий лист було пред'явлено до виконання поза межами строків, установлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визнати пропущення терміну до виконання за виконавчим листом № 2-11591/10, виданого 10 серпня 2012 року; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 48938281 від 08 жовтня 2015 року та зобов'язання вчинити дії; зобов'язати ВДВС прийняти постанову про зняття арешту з його майна та постанову про закриття провадження по даному виконавчому документу.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчий лист, виданий Октябрським районним судом м. Полтави 10 серпня 2012 року на виконання рішення суду неодноразово перебував на виконанні у іншому органі державної виконавчої служби, а тому державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ( далі - Київський ВДВС у м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області) не було порушено вимоги чинного законодавства в частині пропущення строків пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 16 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було проведено автоматизований розподіл його скарги з порушенням статті 11-1 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції на час звернення до суду зі скаргою, оскільки на час такого розподілу суддя перебувала у щорічній відпустці.

Крім того, судами попередніх інстанцій було зауважено, що строк пред'явлення виконавчого документа № 2-1159/10, виданого 10 серпня 2012 року встановлено до 21 січня 2012 року, тобто на момент видачі виконавчого листа стягувачу строк його пред'явлення до виконання закінчився.

При цьому, судами попередніх інстанцій взагалі залишилось поза увагою, що в матеріалах справи відсутня будь-яка заява стягувача про примусове виконання судового рішення, в той час як у оскаржуваній постанові зазначено, що підставою відкриття провадження є заява про примусове виконання, що подана стягувачем 6 жовтня 2015 року.

Разом з цим, судами не було обґрунтовано відмову у задоволенні його скарги в частині визнання пропущення терміну до виконання за виконавчим листом № 2-11591/10, виданого 10 серпня 2012 року; скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 48938281 від 08 жовтня 2015 року та зобов'язання вчинити дії; зобов'язання відповідача прийняти постанову про зняття арешту з його майна та постанову про закриття провадження.

27 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

16 серпня 2017 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 листопада 2010 року заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у справі №2-11591/10 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» суму боргу за кредитним договором №567/07-Б від 13 грудня 2007 року, яка становить 15 490 грн 29 коп. та судовий збір - 154 грн 90 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - 120 грн.

Станом на 9 березня 2011 року (дату набрання чинності Законом України від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» (далі - Закон № 2677-VІ)) виконавчий документ за вказаним судовим рішенням не видавався.

10 серпня 2012 року Октябрським районним судом м. Полтави на виконання згаданого рішення видано виконавчий лист. Строк пред'явлення до виконання 1 рік. Рішення суду набрало законної сили 21 січня 2011 року.

8 жовтня 2015 року заступником начальника Київського ВДВС Полтавського МУЮ Нездойминога О. О. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-11591/10, виданого 10 серпня 2012 року Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості у розмірі 15 765 грн 19 грн. Зі змісту постанови вбачається, що заява про примусове виконання подана 6 жовтня 2015 року.

20 травня 2016 року постановою головного державного виконавця Київського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області Сиромятніковою Т. О. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржникові ОСОБА_4 лише в межах суми боргу. Арешт накладено з моменту надходження постанови.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 2677-VІ) виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки:

1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців;

2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною другою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Отже, за загальним правилом, виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред'явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

За пунктом 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2677-VІ, який набрав чинності з 9 березня 2011 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред'явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа.

У справі, яка переглядається у касаційному порядку, виконавчий лист суд видав 10 серпня 2012 року, тобто після набрання чинності Законом № 2677-VІ, тому строк пред'явлення цього виконавчого листа до виконання повинен визначатися цим Законом і становити один рік з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили (21 січня 2011 року).

Зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред'явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено судом.

Суд має право лише поновити пропущений строк пред'явлення виконавчого листа до виконання за наявності відповідного клопотання стягувача та поважності причин пропуску цього строку (стаття 371 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду скарги).

Відповідно до частини першої статті 24, пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред'явлення якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.

Таким чином, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми пункту 2 частини першої статті 22, частини першої статті 24, пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2677-VІ, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у скасуванні постанови державного виконавця про відкриття провадження, з огляду на те, що виконавчий документ, виданий на підставі рішення суду після набрання чинності Законом України № 2677-VІ (9 березня 2011 року), був пред'явлений до виконання поза межами строків, установлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», питання про поновлення пропущеного строку в установленому статтею 371 ЦПК України порядку не вирішувалося.

Судами попередніх інстанцій залишилось те, що в матеріалах справи відсутня копія заяви стягувача про пред'явлення виконавчого документа до виконання, передбаченої пунктом 1 частиною першою статті 26 Закону.

Разом з цим судами попередніх інстанцій жодним чином не обґрунтовано підстав та мотивів відмови у задоволенні вимог скарги ОСОБА_4 щодо зобов'язання відповідача прийняти постанову про зняття арешту з його майна та постанову про закриття провадження по даному виконавчому документу, а також відсутність у матеріалах справи заяви стягувача про примусове виконання рішення суду.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України»" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, пункт 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Також потребують перевірки доводи касаційної скарги заявника щодо розподілу скарги заявника автоматизованою системою документообігу суду було розподілено судді 19 серпня 2016 року, яка перебувала у відпустці.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик