Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 462/8977/14-ц

провадження № 61-667св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - приватне підприємство «ВВП Сервіс;

представники відповідача: Палєй ЮрійАркадійович, Канарьова Наталія Вікторівна,

третя особа - директор приватного підприємства «ВВП Сервіс» Курильців Володимир Степанович.

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова у складі судді Боровкова Д. О. від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів:

Левика Я. А., Ванівського О. М., Шандри М. М., від 14 листопада

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до приватного підприємства «ВВП Сервіс», третя особа - директор приватного підприємства «ВВП Сервіс» Курильців В. С., про скасування наказів про зміну умов праці, наказів про звільнення та зміну дати звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді диспетчера приватного підприємства «ВВП Сервіс» (далі - ПП «ВВП Сервіс»).

22 вересня 2014 року директором вказаного підприємства було видано наказ № 22/09/-2014 «Про зміну умов праці - розмір заробітної плати», із змісту якого вбачається, що у зв'язку із змінами договірних відносин

від 1 вересня 2014 року та зменшенням об'ємів робіт, з метою запобігання скорочення чисельності та звільнення працівників підприємства було прийнято рішення про внесення змін у штатний розпис, щодо змін посадових окладів диспетчера.

Згідно з пунктом 1 зазначеного наказу з 22 листопада 2014 року зменшувався розмір посадових окладів диспетчерів ПП «ВВП Сервіс».

28 жовтня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити, які зміни в організації виробництва та праці запроваджено, як ці зміни торкаються посади диспетчера, чи зменшується об'єм роботи для посади диспетчера та чому в тексті наказу від 22 вересня

2014 року не зазначено про такі зміни. У відповіді, наданій відповідачем, також не зазначено, які зміни відбулися в організації виробництва і праці.

21 листопада 2014 року працівниками ПП «ВВП Сервіс», відповідно до

статті 4 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», було проведено збори, оформлені протоколом, на яких ухвалили направити роботодавцю сформовані вимоги щодо проведення оплати роботи у нічний час відповідно до вимог статті 108 КЗпП України, припинення безпідставного та незаконного зменшення розміру заробітної плати, скасування зазначених наказів, як таких, що суперечать вимогам частини третьої статті 32 КЗпП України.

23 листопада 2014 року відповідно до наказу від 19 листопада 2014 року

№ 19-2/11-2014 його було звільнено з посади диспетчера на підставі

пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Вважав своє звільнення незаконним.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив скасувати накази ПП «ВВП Сервіс»: від 22 вересня 2014 року № 22/09-2014 «Про зміну умов праці - розмір заробітної плати»; від 14 листопада 2014 року № 14/11-2014 «Про перенесення строків вступу в дію змін умови праці за пунктом 1 наказу

від 22 вересня 2014 року № 22/09-2014»; від 19 листопада 2014 року

№ 19-2/11-2014 «Про його звільнення з посади диспетчера за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України»; від 22 грудня 2014 року «Про внесення змін до наказу від 19 листопада 2014 року № 19-2/11-2014 щодо дати звільнення»; поновити його на роботі на посаді диспетчера з посадовим окладом, який був до видачі наказу від 22 вересня 2014 року

№ 22/09-2014; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог статті 32 КЗпП України та пункту 6 статті 36 КЗпП України, оскільки зміна істотних умов праці, про яку позивач був повідомлений більше ніж за два місяці, та від яких відмовився, відбулась за безспірних змін в організації виробництва і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці.

Справа переглядалась апеляційним судом неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5 відхилено. Рішення Залізничного районного суду

м. Львова від 25 січня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України (2004 року) про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді справи, виходив із того, що районний суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

13 грудня 2017 року представник ОСОБА_4- ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і постановити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги, що наказ

№ 22/09-2014 від 22 вересня 2014 року, який виданий на виконання наказу

від 1 вересня 2014 року № 01/09-2014 «Про зміни в організації виробництва і праці на підприємстві», стосується інших працівників підприємства, а не посади диспетчера. При цьому у наказі № 22/09-2014 від 22 вересня

2014 року, яким введено в дію новий штатний розпис зі зміненим посадовим окладом, для ОСОБА_4, немає жодного посилання на наказ від 1 вересня 2014 року. Також зазначено, що відповідач не довів, які зміни в організації виробництва і праці стали підставами для видачі наказу

№ 22/09-2014 від 22 вересня 2014 року «Про зменшення розміру посадового окладу», а також видачу наказів: № 14/11-2014 від 14 листопада 2014 року, «Про перенесення строку вступу в дію змін умов праці» та № 19-2/11-2014

від 19 листопада 2014 року «Про звільнення з посади диспетчера

ОСОБА_4».

При цьому, заявник посилався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 4 липня 2012 року № 6-59цс12.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційне провадження передано до Верховного Суду.

У березні 2018 року ПП «ВВП Сервіс» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилався на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому у відзиві вказано, що відповідно до господарських договорів та фінансової звітності за 9 місяців 2014 року дохід підприємства складав 2 712 800 грн, а за той же період у 2013 році складав 5 750 000 грн, тобто удвічі менше. Зміна істотних умов праці, про яку

ОСОБА_4 був повідомлений більш ніж за два місяці та від яких відмовився, відбулась за безспірної наявності змін в організації виробництві і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, впровадження нових форм та методів в організацію праці. Зазначило, що під час звільнення ОСОБА_4 не було порушено трудове законодавство.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з положеннями частини третьої статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми права вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Виходячи з пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Нормою частини третьої статті 32 КЗпП України передбачено, що якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суди попередніх інстанцій, з дотриманням вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, повно та всебічно з'ясували обставини справи і дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, встановивши, що на підприємстві відбулися зміни істотних умов праці, які відповідач належними та допустимими доказами довів. Крім того, позивач відповідно до статей 32, 36 КЗпП України був повідомлений про зміну істотних умов праці більше ніж за два місяці та від роботи при змінених умовах праці, а саме при зменшенні посадового окладу він відмовився. Отже, звільнення ОСОБА_4 з роботи проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду України

від 4 липня 2012 року у справі № 6-59цс12 не свідчить про незаконність судових рішень, оскільки у цій справі відповідач довів зміну істотних умов праці при наявності змін в організації виробництва і праці.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 листопада

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк