АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

іменем України

25 квітня 2018 року

м.Харків

справа №645/3587/17

провадження № 22ц/790/2075/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Колтунової А.І.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації заробітної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 року, ухвалене суддею - Бондарєвою І.В.,

в с т а н о в и в:

«21» серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2.) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та 24 листопада 2017 року додатково заявила вимогу про індексацію заробітної плати за червень 2014 р. - березень 2015 р.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що з 01 червня 2014 року по 20 березня 2015 року вона працювала реалізатором продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2

20 березня 2015 року її було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, проте при звільненні позивача з роботи відповідач не здійснив з ним остаточного розрахунку по заробітній платі.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 липня 2015 року, яке набрало законної сили 07 лютого 2017 року, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2015 року у розмірі 10971 грн, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2015 року по день ухвалення рішення суду у сумі 4876 грн, та у відшкодування моральної шкоди 500 грн.

В добровільному порядку відповідачем рішення суду виконано не було та Фрунзенським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 присуджених до сплати сум, який перебував на примусовому виконанні у Дзержинському ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області.

01 липня 2017 року вказане судове рішення було виконано шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача.

Оскільки остаточний розрахунок по заробітній платі відповідачем був фактично здійснений лише 01 липня 2017 року, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку за період, який не охоплений рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 р., а саме: з 14.07.2015 року по 30.06.2017 року, що становить 1 рік 11 місяців 15 днів, виходячи з середнього заробітку позивача, який становить 1219 грн., у розмірі 28646 грн. 50 коп. (23,5 місяці х 1219 грн.).

Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь індексацію заробітної плати за червень 2014 року - березень 2015 року у розмірі 8961 грн. 63 коп.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8961 (вісім тисяч дев'ятсот шістдесят один) грн 63 коп. як індексацію заробітної плати за червень 2014 р. - березень 2015 р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 просить скасувати рішення районного суду у частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні і постановити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права під час винесення рішення, а тому вважає рішення необґрунтованим.

Зокрема, вказує, що судом не враховано те, що ФОП ОСОБА_2 здійснила остаточний розрахунок лише 1 липня 2017 року, відповідальність роботодавця за порушення строків здійснення зі звільненим робітником остаточного розрахунку не припинялась, обов'язок виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку зберігався. Вказує, що судом першої інстанції це до уваги прийнято не було, чим порушене гарантоване Конституцією України право громадянина на труд і достойну заробітну плату.

У запереченнях на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування посилається на те, що період після ухвалення рішення не є часом затримки розрахунку при звільненні та правовідносини між сторонами у цей період не регулюються положеннями ст..117 КЗпП України, на яку позивач посилається як на правову підставу заявлених вимог, зазначає, що апеляційна скарга не містить жодних обґрунтованих законом заперечень стосовно висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України колегія суддів розглядає справу у порядку письмового провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини після ухвалення рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не регулюються положеннями ст..117 КЗпП України, а щодо нарахування індексації суд виходив із положень ч.5 ст.95 КЗпП України та ст..33 Закону України «Про оплату праці», відповідно до якого заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Проте в повному обсязі з такими висновками суду погодитись не можна.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та стягнення на користь ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 8961,63 грн - суми індексації заробітної плати за червень 2014 року - березень 2015 року сторонами не оскаржується, то колегією суддів рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в цій частині не переглядається.

Судом встановлено, що з 01 червня 2014 року ОСОБА_1 працювала реалізатором продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2 20 березня 2015 року її було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням).

В день звільнення, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України, їй не було проведено виплату всіх сум, що належать при звільненні.

Вказані обставини встановлені рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 року, яке набрало законної сили 07.02.2017 року, та відповідачем не оспорені.

Цим судовим рішенням з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2014 року по 28.02.2015 року у розмірі 10971 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 21.03.2015 року по день ухвалення рішення суду, тобто по 14.07.2015 року, у сумі 4876 грн, та моральну шкоду у розмірі 500,00 грн.

Як свідчать матеріали справи 01 липня 2017 року судове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було виконано шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року по справі №6-788цс16.

Судом встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений 01 липня 2017 року.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14 липня 2015 року набрало законної сили 07 лютого 2017 року.

Судова колегія приходить до висновку, що період після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції до моменту його виконання, тобто з 07 лютого 2017 року по 01 липня 2017 року, є часом затримки розрахунку при звільненні, оскільки правовідносини між сторонами після ухвалення рішення регулюються положеннями ст. 117 КЗпП України.

Оскільки позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, встановлених судовим рішенням, то компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Середньоденна заробітна плата позивача становила 58,04 грн відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14 липня 2015 року (а.с. 4-9).

Відповідач прострочив виплату позивачці заробітної плати на 96 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 5571 грн 84 коп. (58,04 грн. х 96 днів).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Доводи позивача щодо стягнення середнього заробітку з відповідача за період з 14 липня 2015 року по 01 липня 2017 року колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судове рішення від 15 липня 2015 року, яким було стягнуто заборгованість з відповідача на користь позивача, набрало чинності лише 07 лютого 2017 року.

У зв'язку з чим, вина ФОП ОСОБА_2 щодо невиконання судового рішення за період з 17 липня 2015 року по 30 червня 2017 року відсутня.

Отже правові підстави для стягнення середнього заробітку за зазначений період з відповідача на користь позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ч.1 ст.369, п. 2 ч.1 ст. 374, ст. ст.376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 07 лютого 2017 року по 1 липня 2017 року у розмірі 5571 грн 84 коп.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1) на користь держави судові витрати понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1057 грн 20 коп.

Рішення суду в частині стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8961,63 грн , як індексації заробітної плати за червень 2014 року - березень 2015 року в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2018 року.

Головуючий суддя: А.І.Колтунова

Судді : О.В.Маміна

С.С.Кругова