Номер провадження: 22-ц/785/1779/18
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

за участі секретаря - Сідлецької Ю.С.

з участю: позивачки ОСОБА_2 і її представника, відповідача ОСОБА_3 і його представника

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року (суддя Огренич І.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» в особі Одеського регіонального управління про поділ майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і судове рішення першої інстанції)

18.12.2015 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 164 040,87 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 1988 року по травень 2015 року. В період шлюбу позивачка, зі згоди відповідача і в інтересах сім'ї уклала з публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» в особі Одеського регіонального управління (далі-Банк) кредитний договір, за умовами якого отримала кредиту розмірі 227 000 гривень. Станом на серпень 2015 року всього по кредиту сплачено разом із процентами 384 452,33 гривень і залишок тіла кредиту становить 30 000 гривень.

Посилаючись на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2015 року встановлено факт припинення сімейних стосунків у 2009 році, позивачка просила стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені нею по кредитному договору за період з 2010 року по 2015 рік та 15 000 гривень, які залишись не сплаченими, а всього164 040,87 гривень.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2017 року у позові відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник позивачки просить рішення суду від 01.06.2017 року скасувати і постановити нове рішення про стягнення грошових коштів, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника позивачки зазначає про наступне: рішення суду не зазначає всі доводи позивачки і факти, які визнавав відповідач; суд неповно виклав обставини сплати коштів на погашення кредиту; висновки суду не відповідають обставинам справи; суд не взяв до уваги, що відповідач частково визнав той факт, що кредитні кошти витрачались в інтересах сім'ї; суд не надав належної оцінки доказам, які є у справі; суд порушив норми матеріального права і не врахував принцип спільності майна подружжя; суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст. ст. 61,65,69 СК України й неправильно послався на правовий висновок Верховного Суду України від 20.02.2013 року.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

В запереченнях на позов від 11.03.2016 року відповідач зазначав, що: факт отримання кредитних коштів у споживчих цілях та в інтересах сім'ї не є доведеним; за рахунок кредитних коштів зроблено ремонт у квартирі, власником якої (763/1000 частин) є позивачка; кредитні кошти відповідачка витратила на власний розсуд (а.с.40-42).

У поясненнях до заперечень від 06.06.2016 року відповідач зазначив, що: є докази того, що кредит брався на ремонт квартири і є ухвала суду про укладення мирової угоди між сторонами кредитного договору; частина грошових коштів витрачена на повернення боргів, які брались в інтересах сім'ї, на оформлення самочинної прибудови; значана частина грошових коштів витрачена на ремонт квартири, в якій проживало подружжя (а.с.77,76).

В додаткових поясненнях на заперечення від 21.11.2017 року відповідач також зазначив, що: він надає суду 4 квитанції про внесення особисто ним платежів по кредитуу 2008 році і 5 квитанцій за 2011 рік (а.с.117).

До додаткових поясненнь на заперечення від 20.03.2017 року представник відповідача надав копію заяви ОСОБА_2 від 18.10.20007 року про отримання кредиту на ремонт квартири (а.с.144-146).

В запереченнях на апеляційну скаргу від 11.10.2011 року представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду від 01.06.2017 року залишити без змін, посилаючись на недоведеність вимог, витрачання кредитних коштів на ремонт квартири, яка залишилась у власності позивачки, недоведеність припинення шлюбних відносин саме у 2009 році, зокрема на докази існування шлюбих відносин у 2010 році (а.с.195,196).

У поясненнях представника позивачки зазначається про те, що: матеріали справи містять належні та допустимі докази отримання й витрати кредитних коштів в інтересах сім'ї; наявність у відповідача частини оригіналів квитанцій про повернення кредиту не спростовую факту сплати кредиту виключно позивачкою, оскільки Банк зобов'язаний ідентифікувати клієнтів під час здійснення касових операцій; відповідач визнавав у суді першої інстанції той факт, що частина кредитних коштів витрачена в інтересах родини; грошові кошти отримані як споживчий кредит з цільовим прнизначенням на ремонт квартири; суд не врахував принцип спільності майна подружжя; суд невірно застосував норми СК України (а.с.205-207).

У поясненнях до заперечень на скаргу від 21.12.2017 року відповідач ОСОБА_4 визнав, що його особиста частка у платежах має розраховуватись з жовтня 2014 року і за жовтень-грудень 2014 року становить 3,304% або 197,02 гривень, за 2015 рік - 3,304% або 362,78 гривень, із залишку суми до повного погашення кредиту (30 000 гривень) - 3,304% або 991,2 гривень, а всього визнав 1 551 гривень (а.с.209,210).

Представник позивачки у додаткових поясненнях до апеляційної скарги від 27.03.2018 року зазначала, що виходячи з пояснень відповідача в суді першої та в суді апеляційної інстанції, останній визнав позов у розмірі 96 097 гривень (а.с.224-227).

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставин, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і не оспорені сторонами такі обставини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 1988 року по травень 2015 року. В період шлюбу, у грудні 2007 року, між публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» в особі Одеського регіонального управління (далі-Банк) і позивачкою ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого позивачка отримала кредит в розмірі 227 000 гривень зі сплатою 14% річних на строк до грудня 2022 року. У забезпечення виконання кредитного договору від 03.12.2007 року, між Банком і відповідачем ОСОБА_4 укладено іпотечний договір (а.с.5-17,21,43,78-84).

Кредитні кошти у грудні 2007 року отримувались в інтересах сім'ї, на ремонт квартири (а.с.145,146).

Станом на 21.08.2015 року кредит разом із процентами погашено у розмірі 384 452,33 гривень, а станом на 22.03.2017 року заборгованість по кредитному договору становить 50 575,58 гривень, з яких: 8 484,82 гривень заборгованість за кредитом, 12 886,90 гривень прострочена заборгованість по кредиту, 3 916,07 гривень заборгованість по процентам і 25 287,79 гривень пеня (а.с.18,19,118,119,133-137,162).

Позивачка, посилаючись на те, що вона і відповідач припинили сімейні стосунки у 2009 році, борг виник в інтересах сім'ї і в період з 2010 року по 2015 рік та сплачувався лише нею особисто, просила стягнути з відповідача 164 040,87 гривень, з яких: 149 040,81 гривень вже сплачені позивачкою на користь Банка грошові кошти по кредиту і 15 000 гривень - половина залишку до повного погашення кредиту (всього залишок 30 000 гривень), а.с.2-4.

В суді першої інстанції відповідач заперечував факт припинення сімейних стосунків у 2009 році, стверджував, що фактично сімейні стосунки припинені у жовтні 2014 року і до цього часу грошові кошти по кредиту погашались із сімейного бюджету, крім того, значна частина кредитних коштів пішла на ремонт квартири позивачки, яка у подальшому перейшла у власність матері позивачки.

Судом апеляційної інстанції, зважаючи на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2015 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07.05.2015 року у справі про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем встановлено, що сторони разом не проживають з жовтня 2014 року (а.с.21,43).

В апеляційній інстанції відповідач фактично визнав, що його частка у платежах по кредиту має розраховуватись за період з жовтня 2014 року і становить 3,304% або 1 551 гривень (а.с.209,211).

Між сторонами виникли правовідносини з права спільної сумісної власності подружжя, які регулюються нормами СК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ст. ст. 60 ч.1, 61 ч.3, 63 ч.1, 65 ч.ч.1,4 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. ст. 69 ч.1, 71 ч. 1 СК України).

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові у повному обсязі виходив з того, що позивачка не довела факту укладення і використання кредитних коштів в інтересах сім'ї.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Ствердження позивачки про припинення шлюбних відносин саме у 2009 році із посиланням на судові рішення не заслуговують на увагу, оскільки фактично під час розгляду справи про розірвання шлюбу суди не встановили час припинення сторонами шлюбних відносин, судові рішення лише зазначають про ствердження позивачки щодо припинення шлюбних відносин у 2009 році, одночасно зазначаючи, що сторони разом не проживають з жовтня 2014 року (а.с.21).

Разом з тим, та обставина, що сторони в період з 2010 року по жовтень 2014 року продовжували підтримувати сімейні стосунки об'єктивно підтверджуються частково

поясненнями самих сторін, а також тим, що у 2010 році позивачка і відповідач, як подружжя приймали участь у врегулюванні з Банком питання щодо погашення заборгованості по кредиту, у 2011 році відповідач, зі згоди позивачки, вносив платежі з погашення кредиту до каси Банка, крім того, із позовом про розірвання шлюбу позивачка звернулась саме у жовтні 2014 року.

В період з 2009 року по жовтень 2014 року, у встановленому законом порядку, позивачка не ставила питання про розірвання шлюбу, і, відповідно до ст. 119 ч.1 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них, в період з 2009 року по жовтень 2014 року, судами не приймались рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Доводи відповідача про те, що його частка у платежах по кредиту становить лише 3,304% або 1 551 гривень також не заслуговують на увагу, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У грудні 2007 року кредитний договір укладено в інтересах сім'ї, грошові кошти в період з 2007 року по жовтень 2014 року також витрачено в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Тому відповідач повинен сплатити позивачці різницю, половину сплачених коштів за період з жовтня 2014 року по 2015 рік і половину залишку не погашеного боргу від суми 30 000 гривень (в суді першої інстанції заявлялись вимоги про стягнення половини суми саме з 30 000 гривень, а.с.3,4).

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що в період з жовтня 2014 року, а також у 2015 році позивачка особисто сплатила грошові кошти по кредитному зобов'язанню, яке було укладено в інтересах сім'ї, крім того, кредитні кошти у повному обсязі не повернуто станом на час розгляду справи, відповідач повинен відшкодувати позивачці половину зазначених коштів.

За розрахунками апеляційного суду розмір грошових коштів, які відповідач повинен сплатити позивачці становить 23 412,70 гривень, а саме: за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року - 2 922,70 гривень (23 381,59:12х3 міс.:2); за 2015 рік - 5 490 гривень (10 980:2); з 30 000 гривень - 15 000 гривень; всього - 23 412,70 (2,922,70+5 490+15 000).

(висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.3,4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові в повному обсязі, висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону, судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом

справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних

вимог (ст. ст. 133 ч.1, 141 ч.1 ЦПК України).

Позивачка понесла витрати за розгляд справи у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції, які підтверджені документально (а.с. 1, 172) і підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: у розмірі 487,20 гривень й у розмірі 730,80 гривень.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3,4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути у порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності з ОСОБА_4, (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІН№ НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІІН№ НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 23 412 гривень 70 копійок і судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 487,20 гривень за розгляд справи у суді першої інстанції та 730,80 гривень за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 16.04.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова