Справа № 645/3944/17
Провадження № 2/645/331/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.,

при секретарі судового засідання - Погрібняк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування та визнання спадкоємцем першої черги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_3, до якого входить квартира АДРЕСА_1 та частини квартири АДРЕСА_2; визнати за нею - спадкоємцем третьої черги за законом, право на спадкування зазначеного майна спадкодавця ОСОБА_3, як першої черги.

В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер її рідний племінник ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який в шлюбі ніколи не перебував, дітей не має. Батьки ОСОБА_3 померли раніше, мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_7, батько ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_8. За життя ОСОБА_3 не склав заповіт. Позивачка зазначала, що спадщину вона прийняла, подавши відповідну заяву. Крім того, до нотаріальної контори звернулася з заявою про прийняття спадщини сестра за походженням по батькові племінника ОСОБА_2, як спадкоємець другої черги. Вважає, що відповідача, як спадкоємця, необхідно усунути від права на спадкування, оскільки рідна сестра ОСОБА_6 в 1980 році розірвала шлюб з рідним братом племінника ОСОБА_7. 03.06.1994 року ОСОБА_6 одружилася з ОСОБА_5. У липні 1994 року ОСОБА_5 усиновив ОСОБА_3. У ОСОБА_5 в першому шлюбі народилася донька - ОСОБА_2 (відповідач по справі), яка завжди проживала зі своєю матір'ю після розірвання шлюбу батьків. ОСОБА_5 залишив будинок своїй дружині та доньці, переїхавши жити до квартири АДРЕСА_2. Відповідач мало спілкувалася з батьком, матеріальної або моральної допомоги не надавала, хоча її батько та сестра позивача дуже потребували сторонньої допомоги, оскільки були хворими людьми та мали інвалідність, піклувався про батьків ОСОБА_3. Для поліпшення житлових умов, сестра прописала в своїй квартирі відповідача з дітьми, але вони в ній ніколи не проживали. ОСОБА_2 спадок після смерті батька не приймала, оскільки ніколи в спірній квартирі не проживала, її прописка в квартирі була формальною, вимушеною в зв'язку з бажанням покращення житлових умов. Відповідачка у похованні свого батька участі не приймала, спадковим майном ніколи не цікавилася, не користувалася ним, комунальні послуги ніколи не сплачувала. ОСОБА_3 приходив до ОСОБА_2, та вона взагалі його не впустила на подвір'я. Сама ОСОБА_2, в свою чергу, до ОСОБА_3 ніколи не приїжджала, у тому числі коли він знаходився у безпорадному стані. ОСОБА_4, залишила після себе заповіт від 22.03.2007 року, відповідно до якого все майно яке їй належить, вона заповіла ОСОБА_3, своєму синові. З 2007 року сестра дуже хворіла, була інвалідом 1 групи, знаходилася на диспансерному обліку у лікаря - ендокринолога, лікаря невропатолога, біля 6-7 років була прикута до ліжка. За станом здоров'я потребувала стороннього догляду. Племінник весь час проживав з нею та доглядав за нею до часу її смерті. Всі ці роки позивач та її рідна сестра ОСОБА_8, допомагали племіннику матеріально та морально, доглядали його та сестру до самої смерті (забезпечували необхідними ліками, придбавали та привозили йому продукти харчування, прибирали в квартирі де він мешкав, прали, готували). Також за свій рахунок сплачували комунальні послуги. Позивачка зазначала, що вона тривалий час наглядала за племінником, незважаючи, що сама є одинокою матір'ю та сама займається вихованням малолітньої дитини. У 2002 році племіннику було надано ІІІ групу інвалідності у зв'язку з загальним захворюванням. Починаючи з 2002 року та по день смерті, здоров'я ОСОБА_3 з року в рік все більше погіршувалося, виникало ряд інших захворювань, постійно виникали ускладнення від захворювання, що змушувало по декілька разів на рік перебувати в лікарні на стаціонарному лікуванні, про що свідчать амбулаторні картки. Останнім часом племінник часто хворів, знаходився у лікарні та потребував сторонньої допомоги. Він мав захворювання опорно - рухового апарату та серця. Під час загострення хвороби взагалі перебував у ліжку, втрачав свідомість. Хоча відповідач формально є його сестрою, за все його життя вона жодного разу йому не допомагала, не надала матеріальної допомоги в той час коли він перебував у тяжкому стані та потребував лікування як стаціонарного, так і амбулаторного, не надавала йому допомоги по догляду в період повної непрацездатності, не відвідувала та не цікавилася навіть його здоров'ям та не вчиняла жодних інших дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги, байдуже відносилася до стану здоров'я свого брата, усвідомлюючи необхідність невідкладної допомоги та підтримки останнього. Відповідач не надала матеріальної допомоги під час організації та проведення поховання ОСОБА_3, все було проведено, як зазначає позивачка, саме за її рахунок. Відповідач навіть не з'явилася на поховання. Позивач зазначала, що відповідач свідомо ухилялася від надання допомоги братові. Відповідач, яка є сестрою спадкодавця ОСОБА_3, не приймала участі в матеріальному утриманні свого брата в період часу коли він був майже непрацездатним, якому була надана ІІІ група інвалідності та який потребував матеріального забезпечення у зв'язку із численною кількістю тяжких захворювань. ОСОБА_2 не приймала участі в догляді за хворим, не цікавилася станом його здоров'я, не відвідувала його та не вчиняла жодних дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги, байдуже ставилася до стану здоров'я свого брата, усвідомлюючи необхідність надання невідкладної допомоги та підтримки, зволікала своїми обов'язками, передбаченими законом. Позивачка вважала, що на підставі ст. 1224 ЦК України, відповідача як спадкоємця другої черги за законом необхідно усунути від права на спадкування, після смерті ОСОБА_3.

На підставі викладеного позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.11.2017 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду.

20.11.2017 року подано заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкові від 23.11.2017 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів з Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська поліклініка № 6» та з Фрунзенської міжрайонної МСЕК.

26.01.2018 року до матеріалів справи надійшов відзив ОСОБА_2 по суті заявлених позовних вимог та документи в його обґрунтування.

26.12.2017 року на виконання ухвали про витребування доказів від 23.11.2017 року до суду надійшла відповідь з Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська поліклініка № 6».

09.01.2018 року на виконання ухвали про витребування доказів від 23.11.2017 року до суду надійшла відповідь з Немишлянської міжрайонної МСЕК.

12.02.2018 року на адресу суду з 12 ХДНК надійшла відповідь на запит суду щодо звернення спадкоємців після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3, 1980 р.н.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені вище, просивши суд про задоволення позовних вимог.

Відповідач подала відзив на позовну заяву, а також у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала їх необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам та не підлягаючі задоволенню. Відповідачем зазначалося, що ОСОБА_1 не надала доказів, що ОСОБА_3 був людиною похилого віку чи тяжко хворів, або мав каліцтво, не надано доказів неможливості останнього самостійно забезпечити умови свого життя, необхідності стороннього догляду, допомоги та піклування. Відповідач зазначала, що померлий ОСОБА_3 ніколи не знаходився в безпорадному стані. Дані про тяжку хворобу, каліцтво спадкодавця відсутні. Не має довідки МСЕК про встановлення йому інвалідності та висновку щодо непрацездатності станом на січень 2017 року. Неможливість самостійно забезпечувати умови свого життя, необхідність в сторонньому догляді, допомозі визначається лікарською експертною комісією, про що надається відповідний висновок, але такого висновку не надано. Відомості про перебування померлого за життя на обліку в органах соціального захисту, як особи, потребуючої допомоги та догляду відсутні. Фактично ОСОБА_3 був працездатною особою, працював без оформлення трудового договору, періодично торгував на ринку м. Харкова продукцією тваринного походження. Помер випадково від отруєння етиловим спиртом. Жодна з на ведених обставин як окремо, так і разом не дають правових підстав для визнання спадкодавця таким, що через похилий вік, тяжку хворобу, каліцтво, знаходився у безпорадному стані

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, свідків, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, відмовляє в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2..

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

Згідно заповіту від 22.03.2007 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що усе майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, а також все те, що вона за законом матиме право - заповідала своєму синові.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 77-81); при розгляді справи суд керується принципом верховенства права (ст. 10); учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 13); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст. 263).

Суд вважає, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовані нормами, які випливають із спадкування.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1217 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

У відповідності до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначенні у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Ст. 1262 ЦК України передбачає, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Положеннями ст.ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно відповіді Дванадцятої Харківської Державної нотаріальної контори встановлено, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1, заведено спадкову справу 68/2017, що містить заяву від 27.01.2017 року тітки спадкодавця ОСОБА_1, про прийняття спадщини, заяву від 27.01.2017 року ОСОБА_8 про прийняття спадщини, заяву від 11.07.2017 року сестри спадкодавця ОСОБА_2 про прийняття спадщини.

Статтею 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини.

Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду.

Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Тобто, особа відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був в безпорадному стані.

Отже, виходячи із змісту зазначеної норми при вирішенні такої справи необхідно установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, яке пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 через тяжку хворобу був у безпорадному стані, тоді як ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві.

Зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України слідує, що для позбавлення особи права на спадкування необхідними є існування двох фактів: 1) перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво; 2) ухилення від надання допомоги спадкодавцеві з боку спадкоємця.

Як роз'яснив Верховний Суд України у Поставні Пленуму № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування" п. 6 - безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги, піклування.

Як встановлено у судовому засіданні на день смерті ОСОБА_3 було 37 років, тому не можливо вважати його людиною похилого віку.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому, вирішуючи даний спір між сторонами суд виходить з того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст. 12-13, 77-81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Всупереч зазначеним вимогам закону позивачем належними та достовірними доказами не довели обґрунтованість своїх позовних вимог, зокрема, чи перебував спадкодавець ОСОБА_3 в безпорадному стані через свій похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та чи потребував спадкодавець допомоги саме від відповідача (за умови отримання її від інших осіб), а також чи мав спадкоємець - відповідач по справі матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Не навели таких беззаперечних і достовірних доказів і допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача.

Зокрема, допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9, свідок з боку позивача, пояснив, що знає сім'ю ОСОБА_1 - ОСОБА_3 близько 30 років, є за фахом лікарем. ОСОБА_3 мав тяжке захворювання серця, потребував сторонньої допомоги, але він не був у безпорадному стані, до самої смерті пересувався самостійно, виходив на вулицю.

Крім того, позивач також в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_3 не був у безпорадному стані, сам міг пересуватися. ОСОБА_1 зазначала, що не повідомила відповідача про смерть ОСОБА_3, оскільки не знала адресу її мешкання, номеру зв'язку з останньою, а також через брак часу.

Допитаний в якості свідка з боку позивача - ОСОБА_10 пояснив, що є сином ОСОБА_1 ніколи не бачив, щоб ОСОБА_2 приїжджала до свого брата ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що є сестрою позивача та що саме позивач піклувалася про ОСОБА_3 Також свідок пояснила, що вона знала адресу мешкання відповідача, про те не повідомила їй про те, що ОСОБА_3 помер.

Ніхто із свідків не зазначав у судовому засіданні, що ОСОБА_3 був у безпородному стані, та звертався до ОСОБА_2 про надання такої йому допомоги.

Між тим, в своєму Узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про спадкування Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ звернув увагу судів на те, що для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути належні та достовірні докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, остання мала можливість надання такої, проте ухилялася від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребує, полягає в умисних діях чи б бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкоємцю. Тобто, ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надати таку допомогу.

Також, в зазначеному Узагальненні ВСС України звертає увагу на те, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкоємцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкоємця в безпорадному стані, потреба спадкоємця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Аналогічна позиція суду зазначена і в листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ також зазначив, що у частинах 2-4 ст. 1224 ЦК України зазначені особи, які усуваються від спадкування на підставі закону, зокрема: які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування; батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав; батьки та повнолітні діти, які ухилялися від обов'язку щодо утримання спадкоємця.

Отже, виходячи зі змісту частини 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Так, відповідно до роз'яснень викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Між тим, відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, на переконання суду позивач не надала суду належних та достовірних, безспірних доказів і судом їх не здобуто, що померлий ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а відтак потребувала матеріальної допомоги саме від відповідача.

Крім цього, обов'язковою підставою для усунення від спадкування відповідача є умисне злісне ухилення спадкоємця від надання допомоги, тобто необхідно підтвердити належними та достовірними доказами, що спадкодавець звертався до відповідача за допомогою у зв'язку із похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом та був у безпорадному стані, натомість спадкоємець відмовив у наданні такої допомоги (активне ухилення) або просто не вчинив дій для надання такої допомоги (пасивне ухилення), проте позивачем не надано беззаперечних доказів того, що спадкодавець ОСОБА_3 звертався до відповідача ОСОБА_2 за допомогою, а вона такої допомоги не надала.

У даному випадку сам факт того, що ОСОБА_2 не підтримувала з братом ОСОБА_3 стосунків та не допомагала йому не може бути підставою для усунення її від права на спадкування.

Позивач не надала суду переконливих доказів того, що відповідач перебуваючи у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги з боку ОСОБА_2 за умови отримання її від самого позивача та чи звертався за отриманням такої допомоги до відповідача, але остання ухилялася від її надання.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 83, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06 квітня 2018 року.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, місце проживання чи перебування: АДРЕСА_3.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2.

Суддя О.В. Горпинич