Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 450/719/15-ц

провадження № 61-2537св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2016 року у складі судді Даниліва Є. О. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 липня 1992 року по 09 вересня 2011 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 На підставі рішення адміністрації аграрно-торгового підприємства «Винниківське» Виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради 18 березня 1994 року йому було виділено безоплатно квартиру площею 27 кв. м у гуртожитку по АДРЕСА_1, згідно з ордером № НОМЕР_1. У ордері він був вказаний як єдиний основний квартиронаймач.

ОСОБА_4 у спірній квартирі зареєстрована не була.

06 березня 2000 року ОСОБА_1 приватизував зазначену квартиру і отримав свідоцтво про право власності згідно з наказом приватної аграрно-торгової фірми «Винниківська» від 16 лютого 2000 року № 64 .

У 2004 році у квартирі була зареєстрована дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_2, а в 2007 році - дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_5

Проте з квітня 2007 року під час перебування позивача ОСОБА_1 у лікарні, відповідач самовільно зайняла спірну квартиру та по теперішній час проживає у ній, замінила замки на вхідних дверях квартири і більше до квартири його не допускає.

Враховуючи викладене, позивачі просили суд виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1, ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

У запереченнях проти позову, поданих у березні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_6, зазначається, що ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру та проживала в ній до розлучення на законних підставах (як дружина власника), а факт припинення подружніх відносин з власником квартири не позбавляє її права користування цим жилим приміщенням. Також ОСОБА_1 не надав суду доказів про наявність обставин для виселення ОСОБА_3, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР. Крім того, порушуючи питання про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зазначено, якими саме діями з боку відповідача чиняться ці перешкоди та не надано належних доказів на їх підтвердження.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні позовних вимог у частині зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_3 не є власником спірного майна та у неї відсутні правові підстави для користування цим майном, то позовні вимоги в частині виселення відповідача зі спірної квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою, суд дійшов висновку про те, що виселення відповідача зі спірного житла в повній мірі захистить право позивача на особисте користування квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 листопада 2016 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду мотивовано тим, що відповідач проживає у спірній квартирі не на законних підставах, чим порушує права позивача як власника цієї квартири, а тому висновок суду першої інстанції про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності у ОСОБА_3 права на користування спірним житловим приміщенням є хибними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права та суперечать фактичним обставинам справи. Оскільки рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2013 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з квартири залишено без задоволення, суди не звернули уваги на встановлені вказаним рішенням обставини про відсутність підстав для задоволення позову, що згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України мають переважне значення для вирішення даного спору. Квартира АДРЕСА_1 є постійним місцем проживання та єдиним житлом ОСОБА_3, в якому вона неодноразово проводила ремонтні роботи та здійснювала його поліпшення, а також оплачує витрати за споживання житлово-комунальних послуг відповідно до квитанцій на ім'я ОСОБА_1 Заявник позбавлена можливості проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, оскільки за вказаною адресою мешкає сім'я її двоюрідної сестри. Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 забезпечені іншим житлом, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Ухвалою від 06 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 1992 року по вересень 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09 вересня 2011 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, розірвано.

На підставі ордера від 18 березня 1994 року № НОМЕР_1, виданого Виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради народних депутатів, ОСОБА_1 набув право на зайняття кімнати в гуртожитку, площею 27 кв. м, у АДРЕСА_2 (а. с. 14).

У 1994 році позивач ОСОБА_1 набув право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом безоплатної приватизації згідно із Законом України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), виданим 06 березня 2000 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (а. с. 21).

Згідно з довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24 січня 2014 року № 90, виданою Чишківською сільською радою, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 як власник, його дочка ОСОБА_2 та онуки - ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Також встановлено, що ОСОБА_3 у 1994 році вселилася у спірну квартиру як дружина позивача ОСОБА_1 разом зі своїм сином від першого шлюбу - ОСОБА_9 У квартирі вона проживає без реєстрації. З часу вселення у спірну квартиру позивач ОСОБА_1 не надавав дозволу на її реєстрацію у його квартирі, а тому ОСОБА_3 зареєструвала своє місце проживання АДРЕСА_2.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом.

За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сторонами у справі не заперечується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на момент звернення до суду з позовом спільно не проживали, у спірній квартирі мешкає та фактично нею користується лише ОСОБА_3

Доводи заявника про те, що вона правомірно проживає у вказаній квартирі, оскільки була вселена в неї за згодою ОСОБА_1, на висновки судів не впливають та їх не спростовують, оскільки сам факт звернення власника майна до суду з даним позовом вказує на наявність перешкод у реалізації ним права власності на це майно.

Крім того, колегія суддів критично оцінює доводи касаційної скарги щодо встановлених рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2013 року обставин справи, за яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його зустрічного позову про виселення, як підставу для відмови у позові у даній справі.

Наявність вказаного судового рішення не позбавляє позивача повторно звернутися до суду з позовом про захист своїх майнових прав, у тому числі і про виселення його колишньої дружини.

Доводи касаційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 є постійним місцем проживання ОСОБА_3, в якому вона неодноразово проводила ремонт та оплачувала житлово-комунальні послуги відповідно до квитанцій на ім'я ОСОБА_1, не можуть бути самостійними підставами для відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення, оскільки вони не вказують на правомірність користування відповідачем спірним майном, а можуть бути підставою для звернення до суду з відповідним позовом про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням житла, якщо інше не обумовлено сторонами у справі.

Колегія суддів також зауважує, що доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 позбавлена можливості проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, а також про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 забезпечені іншим житлом, правового значення для вирішення спору не мають.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, судами додержано вимоги матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк