Ухвала

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 336/5397/15-ц

провадження № 61- 4040св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Суворової В. П., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів Онищенка Е. А., Бєлки В .Ю., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, який згодом уточнив, і остаточно просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь аліменти на сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку, а також стягнути понесені ним додаткові витрати в сумі 7 637,09 грн та встановити факт нецільового витрачання відповідачем аліментів, отриманих за період з березня 2012 року по серпень 2015 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 20 листопада 1999 року перебував з ОСОБА_5 у шлюбі, в якому народилися син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2012 року з нього на користь ОСОБА_5 стягнено аліменти на дітей.

Позивач вказує на те, що з 1 січня 2014 року діти постійно проживають з ним та перебувають на його утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає та не приймає участі у додаткових витратах.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року право ОСОБА_5 на отримання аліментів припинено. В період з 1 січня 2014 року по час подання позову ним понесені додаткові витрати на дітей, пов'язані з їх лікуванням та розвитком, на суму 15 274,18 грн.

Посилаючись на викладене, а також на те, що з січня 2014 року по серпень 2015 року відповідач отримувала аліменти, але матеріальної допомоги на дітей на надавала, просив про задоволення позову.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів.

Позов обґрунтовувала тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2012 року з ОСОБА_4 на її користь стягнено аліменти на дітей, проте ОСОБА_4 сплачував їх нерегулярно та не у повному розмірі, що призвело до утворення за період з березня 2012 року по 1 вересня 2015 року заборгованості у розмірі 19 278,04 грн.

Вказувала, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року змінено, а саме ОСОБА_4 звільнено від сплати аліментів за 6 місяців 2014 року у розмірі 3 250,88 грн. Таким чином, розмір заборгованості за період з березня 2012 року по 1 вересня 2015 року становить 16 027,16 грн.

З огляду на зазначене, ОСОБА_5 просила стягнути з ОСОБА_4 на депозитні рахунки дітей неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів на неповнолітніх дітей, стягнутих за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за період з 1 квітня 2012 року по 1 січня 2014 року, в сумі 49 597,49 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) матері щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 вересня 2015 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на лікування ОСОБА_6 та обстеження ОСОБА_7 у розмірі 578,80 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 шляхом перерахування на депозитні рахунки дітей неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів на дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнених за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2012 року за період з 1 квітня 2012 року по 1 січня 2014 року, у сумі 49 597,49 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, встановивши, що з січня 2014 року діти проживають разом з батьком та перебувають на його утриманні, а ОСОБА_5 зобов'язана брати участь у додаткових витратах на дітей, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на дітей та понесених додаткових витрат. Крім цього, суд встановив нецільове витрачання ОСОБА_5 аліментів на дітей.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що з вини ОСОБА_4, який зобов'язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, виникла заборгованість, тому одержувач аліментів ОСОБА_5 має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Встановивши, що ОСОБА_4 має заборгованість зі сплати аліментів за період з березня 2012 року по вересень 2015 року, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року скасувати з ухваленням нового.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належними чином не з'ясували фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам щодо понесених додаткових витрат на утримання дітей. Крім того, заявник вказує на незаконність судових рішень в частині стягнення пені (неустойки) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, оспорюючи, в тому числі її розрахунок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

29 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Вирішуючи справу, суди для обчислення пені виходили зі статті 196 СК України, відповідно до якої при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-81цс13, від 1 жовтня 2014 року № 6-149цс14, від 25 листопада 2015 року № 6-2022цс15, пеня обчислюється із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення.

Згодом Верховний Суд України відступив від висновків, викладених у вказаних постановах, і вказав, що пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів; сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались (постанова Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15). Аналогічні за змістом висновки Верховний Суд України зробив і у постановах від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16.

Проте Верховний Суд України не відступав від висновку, зробленого у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2022цс15.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 572/1762/15-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, заборгованості за аліментами, пені за прострочення сплати аліментів.

Підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду суд вказав необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права, яка врегульовує спосіб обчислення пені за прострочення сплати аліментів.

У пункті десятому частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку. Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Оскільки судові рішення у справі, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, та оскаржувані судові рішення ухвалені у подібних правовідносинах, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про зупинення касаційного провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 572/1762/15-ц.

Керуючись пунктом десятим частини першої статті 252, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Зупинити з власної ініціативи касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дітей і встановлення факту нецільового витрачання аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 572/1762/15-ц.

Ухвала оскарженню не підлягала.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак