Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 359/531315-ц

провадження № 61-6804зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, первинна профспілкова організація апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Бабейчук ДмитроГеоргійович,

розглянув заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Попович О. В., та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Лащенка В. Д., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух»), первинної профспілкової організації апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор ДП «Украерорух» Бабейчук Д. Г., про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 березня 2007 року ОСОБА_1 обіймала посаду завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух».

Згідно із наказом директора ДП «Украерорух» від 18 травня 2015 року № 234/о ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух» з 19 травня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв'язку із скороченням штату.

ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним і таким, що проведено із порушенням вимог трудового законодавства України, оскільки відповідачем не враховано її високий кваліфікаційний рівень, продуктивність праці та тривалий стаж роботи.

З урахуванням заяви щодо уточнення позовних вимог, позивач просила суд поновити її на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух», стягнути з ДП «Украерорух» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83 500 грн 71 коп. і відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн; також на відшкодування моральної шкоди стягнути з первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Украерорух» 10 000 грн; стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 4 320 грн.

У серпні 2015 року ДП «Украерорух» подало до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення одноразової матеріальної допомоги.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при звільненні ОСОБА_1 відповідно до умов колективного договору, виплачено матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн, яка є соціальним захистом у випадку скорочення.

Умовами колективного договору передбачено, що у разі виявлення бажання повторно працевлаштуватися у ДП «Украерорух» працівник зобов'язаний повернути отриману ним матеріальну допомогу.

З урахуванням уточнених вимог зустрічної позовної заяви, ДП «Украерорух» просило на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стягнути із ОСОБА_1 виплачену їй матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух» з 19 травня 2015 року.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 884 грн 50 коп.

У іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволення зустрічного позову ДП «Украерорух» відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 має переважне право на залишення на роботі при звільненні у порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а тому її звільнено із займаної посади з порушенням вимог трудового законодавства України. Поновлюючи позивача за первісним позовом на роботі, суд першої інстанцій виходив із того, що на її користь також підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що звільненням їй завдано моральну шкоду, тому у цій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ДП «Украерорух» про стягнення одноразової матеріальної допомоги, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів того, що виплату цих коштів проведено у зв'язку із рахунковою помилкою підприємства або внаслідок недобросовісності ОСОБА_1

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зустрічного позову ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги і ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 87 187 грн 32 коп. та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Зустрічний позов ДП «Украерорух» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь підприємства 157 000 грн.

Рішення суду першої інстанції у іншій частині залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції порушено вимоги статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, у зв'язку із чим з підприємства на корить ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 87 187 грн 32 коп. Крім того, на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, з ДП «Украерорух» на користь працівника підлягає стягненню 2 000 грн. Вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування їй моральної шкоди первинною профспілковою організацією апарату управління ДП «Украерорух» суд визнав необґрунтованими, оскільки остання не є юридичною особою та не наділена повноваженнями нести відповідальність за незаконні дії ДП «Украерорух». Наказ ДП «Украерорух» про скорочення штату скасовано, трудові відносини між сторонами продовжено, тому у ОСОБА_1 відсутні законні підстави для отримання одноразової матеріальної допомоги у зв'язку із звільненням. Апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП «Украерорух» виплаченої одноразової матеріальної допомоги у розмірі 157 000 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2016 року залишено без змін.

Суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням вимог чинного законодавства, а тому вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Крім того, суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду про те, що у ОСОБА_1 відпали законні підстави для отримання нею одноразової грошової допомоги у розмірі 157 000 грн, оскільки трудові відносини між сторонами поновлено.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2016 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині зустрічного позову ДП «Украерорух» про стягнення одноразової матеріальної допомоги та залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою для перегляду вказаних судових рішень ОСОБА_1 зазначає неоднакове застосування судами норм статтей 1212, 1215 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності зазначених судових рішень висновкам, викладеним в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 надала копії постанов Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13 і від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2711цс16 та копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року у справі № 6-4720св16, від 05 вересня 2016 року у справі № 6-10323св16, від 15 березня 2017 року у справі № 6-6422св16 та від 26 квітня 2017 року у справі № 6-2740св17.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

06 лютого 2018 року на підставі підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень

ЦПК України, заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення разом з матеріалами справи № 359/5313/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві

ОСОБА_1 доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Заявник зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справ з подібними предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судом обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу судових рішень у цих справах.

Постанови Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6 ‑151цс13, від 01 лютого 2017 року у справі № 6‑2711цс16 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року у справі № 6-4720св16, від 15 березня 2017 року у справі № 6-6422св16, надані заявником для порівняння, не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 1212, 1215 ЦК України, оскільки суд касаційної інстанції, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій, направив справу на новий розгляд з передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України підстав, а саме неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 квітня 2017 року у справі № 6‑2740св17 предметом перегляду були судові рішення про стягнення переплати пенсії та, встановивши, що позивачем не доведено недобросовісного набуття відповідачем спірних коштів або наявності рахункової помилки при нарахуванні пенсії, суди дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення коштів на підставі абзацу 2 частини першої статті 1215 ЦК України.

Порівняння наданої ухвали суду від 26 квітня 2017 року у справі № 6‑2740св17 з оскаржуваними судовими рішеннями не дає підстав для висновку про наявність у цих справах тотожного предмета спору, підстав позову та аналогічних обставин, що вказує на відсутність неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Однак в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року у справі № 6-10323св16 суд касаційної інстанції, відмовляючи у позові про стягнення виплаченої грошової одноразової допомоги, погодився із висновком судів попередніх інстанцій про те, що грошову допомогу виплачено працівнику відповідно до умов колективного договору у зв'язку із звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 ЗпП України. Працівника поновлено на роботі, оскільки його звільнення визнано таким, що проведено з порушенням вимог трудового законодавства України. Нормами чинного законодавства не передбачено повернення одноразової допомоги, яка виплачувалась як засіб для існування після звільнення працівника з роботи.

У правовідносинах, що склалися між сторонами, вбачається, що ОСОБА_1 з 19 травня 2015 року звільнено з посади завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух» згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі наказу від 18 травня 2015 року № 234/о.

На підставі вказаного наказу ДП «Украерорух» ОСОБА_1 нараховано одноразову матеріальну допомогу та 19 травня 2015 року виплачено її у розмірі 157 000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року ОСОБА_1 поновлено на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух».

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38, 39 КЗпП України) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: рахункової помилки зі сторони платника; недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Вирішуючи спір у частині зустрічних позовних вимог ДП «Украерорух» про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної допомоги, апеляційний суд встановив, що матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн виплачено працівнику у зв'язку із її звільненням через скорочення штату. Однак після отримання вказаної матеріальної допомоги, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поновлення її на роботі. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі. Прийнявши до уваги, що ОСОБА_1 отримала матеріальну допомогу, а потім оскаржила у судовому порядку наказ, на підставі якого вона була виплачена, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, обгрунтовано виходив із недобросовісності дій ОСОБА_1 та наявності підстав для задоволення зустрічного позову ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6‑2711цс16.

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2016 року.

Крім наведеного колегія суддів керується положенням частини першої статті 360-2 ЦПК України, відповідно до якого справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147‑VIII (тобто за правилами розгляду справ судом касаційної інстанції).

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360‑5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 вересня 2016 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк