Постанова

Іменем України

2 травня 2018 року

м. Київ

справа № 306/613/17

провадження № 61-1974св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Свалявський район електричних мереж публічного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2017 року в складі судді Куштан Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Свалявського району електричних мереж публічного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» (далі - Свалявський РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго») про визнання недійсним і скасування протоколу.

Позовна заява мотивована тим, що протокол засідання комісії Свалявського РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго» з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією для населеннявід 22 грудня 2015 року № 56 підлягає скасуванню та його слід визнати таким, що порушує права споживача ОСОБА_4

Акт Свалявського РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго» від 5 листопада 2015 року № 113377 про порушення ОСОБА_4 Правил користування електричною енергією для населення складений у відсутності позивача, не вказано час та дату виявлення порушення, номер договору та дату його укладання, відомості про прилади обліку, перелік струмоприймачів.

Енергопостачальник повинен був відновити облік електричної енергії протягом трьох місяців, відповідач нав'язує такі умови отримання послуги електропостачання, які ставлять споживача (позивача) у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням чи неналежним виконанням сторонами умов договору.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 7 вересня 2017 року в складі судді Тхір О. А. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 7 вересня 2017 року визнано неподаною та повернуто.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 не сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що відповідно до вимог чинного законодавства вона як споживач звільнена від сплати судового збору за позовом, пов'язаним із порушенням її прав, як при поданні позовної заяви, так і при поданні апеляційної скарги.

У березні 2018 року ПАТ «Закарпаттяобленерго» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить ухвалу апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом правильно застосовані норми процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 22 грудня 2015 року комісією з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією для населення Свалявського РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго» було розглянуто акт про порушення від 5 листопада 2015 року № 113377, складений представниками Свалявського РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго» щодо виявлення споживання електричної енергії поза приладами обліку за адресою позивача: АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті спору, зазначав, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Питання звільнення від сплати судового збору регулюється Законом України «Про судовий збір».

На день розгляду справи немає однозначної судової практики щодо необхідності оплати судового збору позивачами - споживачами послуг при зверненні до суду за захистом своїх прав як споживачів, тому судом беруться до уваги доводи на користь позивача щодо звільнення її від оплати судового збору. При цьому суд керувався статтею 5 Закону України «Про судовий збір», яка не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, тому вважаючи, що при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України - статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд вважав, що ОСОБА_4 як споживач звільнена від оплати судового збору за подання позовної заяви до суду.

Апеляційний суд, визнаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 неподаною та повертаючи її, виходив із того, ОСОБА_4 має сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги, що узгоджується з положенням постанови Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року № 6-185цс17.

Разом із тим суд касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її, апеляційний суд посилався на те, що Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, тому Закон України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постановах Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі № 6-185цс17 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-916цс17 висловлена правова позиція про те, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема апеляційної скарги.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду вважала, що порушені права можуть захищатись, як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме: при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України у редакції на час постановлення ухвали апеляційним судом, стаття 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом).

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_4, яка звернулася до суду за захистом прав споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав її апеляційну скаргу неподаною і повернув.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року, провадження № 14-57цс18.

Частиною 4 статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За правилами частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на розгляд до апеляційного суду Закарпатської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська