Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 316/2052/16-ц

провадження № 61-5870св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Червинська М. Є. (суддя-доповідач)

судді: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротун В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»,

представник відповідача - адвокат Лохматов Андрій Олександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», подану адвокатом Лохматовим Андрієм Олександровичем, на рішення апеляційного суду Запорізької області у складі суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Трофимової Д. А., від 12 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом»), Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом») про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на його користь моральної шкоди у розмірі 100 тис. грн.

Позов мотивовано тим, щовін перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 01 березня 1991 року по 02 травня 1993 року.

01 липня 1992 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, у результаті якого йому встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. Стверджує, що через виробничу травму порушені його нормальні життєві зв'язки, він не має можливості самостійно триматися на ногах, не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває страждання та психологічний дискомфорт.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з указаним позовом.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. Стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» на відшкодування моральної шкоди 50 тис. грн. Вирішено питання про судовий збір. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов'язків і таке захворювання пов'язано з виробництвом, завдана позивачеві моральна шкода підлягає відшкодуванню підприємством, на якому останній працював. На вказані правовідносини позовна давність не розповсюджується, оскільки такі випливають з порушення особистих немайнових прав, та дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу саме підприємством.

У січні 2018 року адвокат ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька атомна електрична станція» Лохматов А. О. подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 КЗпП України, якою встановлено строки звернення до суду для вирішення трудового спору, що виключає застосування статті 268 ЦК України.

Крім того, заявник вважає, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди повинен бути покладений на підприємство, з яким позивач перебував у трудових відносинах, а не на відповідача, та розмір шкоди визначений без урахування засад виваженості та справедливості.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з підрозділом «Ремонтно-будівельне підприємство» підприємства «Запорізька атомна еклектична станція» в період з 01 березня 1991 року по 02 травня 1993 року.

01 липня 1992 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, який зафіксований у акті від 03 липня 1992 року № І.

Відповідно до довідки від 08 лютого 2011 року під час повторного огляду МСЕК ОСОБА_3 встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково.

До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП України). Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України).

Таким чином, правильними є висновки апеляційного суду, що до виниклих правовідносин строки звернення до суду не застосовуються.

Також є правильними висновки апеляційного суду про те, що реорганізація, яка відбулась на підприємстві, де працював позивач, не потягла за собою ліквідацію підприємства без правонаступництва, а воно стало структурним підрозділом відповідача з переходом прав та обов'язків юридичної особи, в якій працював позивач, отже безпідставними є доводи відповідача, що на нього не може бути покладено обов'язку щодо відшкодування шкоди позивачу.

Разом із тим відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1-1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, що настає з дня встановлення вперше потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Наведеного апеляційний суд не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що право на отримання потерпілим відшкодування за спричинену йому моральну шкоду виникло в день настання нещасного випадку, оскільки таке право виникло у нього в день встановлення йому МСЕК вперше стійкої втрати професійної працездатності.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, коли позивачу встановлено вперше стійку втрату працездатності по трудовому каліцтву. Повторний огляд МСЕК потерпілого та визначення проценту втрати професійної працездатності правового значення не мають.

Таким чином, покладаючи на підприємство обов'язок щодо відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не встановив, коли вперше позивачу була встановлена стійка втрата працездатності, а тому висновки про стягнення у рахунок відшкодування моральної шкоди в визначеному судом розмірі з відповідача є передчасними.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати нові обставини, то зазначене є підставою для скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційному суду слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди якщо такі були передбачені на день встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.

Керуючись статтями 400, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», подану адвокатом Лохматовим Андрієм Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило