Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 756/2765/15-ц

провадження № 61-630св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Співдружність»,

представники позивача: Шепель Ігор Миколайович, Чернова Олександра Миколаївна,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у складі судді Шевчука А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Борисової О. В., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року кредитна спілка «Співдружність» (далі - КС «Співдружність») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про звернення стягнення на заставне майно.

Позовна заява мотивована тим, що 16 квітня 2013 року між КС «Співдружність» та ОСОБА_6 укладено договір кредитної лінії, за яким позивач відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом у сумі 145 000 грн., у межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов'язується повертати їх на умовах, передбачених договором. Між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 16 квітня 2013 року укладено нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу, за яким у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги у повному обсязі за рахунок предмету застави.

ОСОБА_6 не виконано зобов'язання щодо повернення суми боргу та станом на 01 лютого 2015 року заборгованість складає 885 981, 13 грн., з яких: 141 395,25 грн. - сума боргу по тілу кредиту, 651 272,34 грн. - сума боргу за процентами, 70 697,63 грн. - штраф, 22 615,91 грн. - пеня.

Кредитна спілка неодноразово зверталася до позичальника та майнового поручителя із вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, 04 лютого 2015 року відповідачу було надіслано претензію з вимогою транспортування транспортних засобів, які є предметом застави, за їх адресою для передачі у власність заставодержателю у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року. Вимоги позичальником та майновим поручителем проігноровано.

Ураховуючи наведене, КС «Співдружність» просила суд у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року звернути стягнення на предмет застави: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_1; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_2; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, номерний знак НОМЕР_3; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_4, шляхом передачі даного майна у власність КС «Співдружність».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року позов КС «Співдружність» задоволено.

Звернено стягнення на предмет застави шляхом передачі: автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_1; автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_2; автомобіля марки I-VAN модель А07А1-30, номерний знак НОМЕР_3; автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_4 у власність КС «Співдружність» у рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року, укладеного між КС «Співдружність» та ОСОБА_6

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 не виконав зобов'язання за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року, станом на 01 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 885 981,13 грн., відповідач, як майновий поручитель, ігнорує вимоги кредитної спілки про погашення простроченої заборгованості, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги шляхом набуття у власність заставного майна, відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про заставу», статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та з урахуванням умов договору застави від 16 квітня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та у межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Апеляційний суд вказав, що оскільки ОСОБА_3 заперечував проти передачі у власність кредитору предмету застави у позасудовому порядку, то відповідно до положень статті 29 Закону України «Про заставу», статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивач мав право звернутися до суду та задовольнити свої вимоги шляхом отримання у власність предмета застави у рахунок погашення заборгованості позичальника у судовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що під час розгляду справи, 09 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 фактично виконано договір застави від 16 квітня 2013 року шляхом сплати позивачеві 110 000 грн., які були визначені сторонами, як вартість заставного майна, а тому його зобов'язання за цим договором припинилися. Апеляційний суд наданим доказам оцінки не надав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2017 року справа передана до Верховного Суду.

У березні 2018 року КС «Співдружність» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки заборгованість перед позивачем, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення апеляційним судом, складала 996 542 грн. 64 коп., у той час як відповідач посилається на оплату 110 000 грн. Вказує, що сторони у договорі застави від 16 квітня 2013 року погодили вартість предмету застави у розмірі 110 000 грн., а не максимальний розмір вимог, а також, що заставодержатель може задовольнити свої вимоги за рахунок предмету застави у повному обсязі. Крім того, сторони домовилися, що вказаний договір застави діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором від 16 квітня 2013 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 16 квітня 2013 року між КС «Співдружність» та ОСОБА_6 укладено договір кредитної лінії, за яким позивач надав останньому строком на 24 місяці кредитну лінію з лімітом у сумі 145 000 грн., у межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов'язується повертати їх на умовах передбачених договором.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року з ОСОБА_6 на користь КС «Співдружність» було стягнуто заборгованість за умовами вказаного договору кредитної лінії станом на 20 жовтня 2014 року у розмірі 662 075, 23 грн., з яких 141 395,25 грн. - по тілу кредиту, 504 221,28 грн. - відсотків, 16 458,70 грн. - пені.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року апеляційну скаргу КС «Співдружність» задоволено частково, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позову КС «Співдружність» про стягнення штрафу скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_6 на користь КС «Співдружність» 70 697,63 грн. штрафу за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року з ОСОБА_6 на користь КС «Співдружність» було стягнуто 250 269,59 грн. заборгованості по відсотках, 7 270,79 грн. пені за період з 21 жовтня 2014 року по 16 квітня 2015 року за тим самим договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року.

З фінансової довідки від 01 березня 2017 року встановлено, що на користь кредитної спілки примусово з пенсії боржника стягнуто лише 11 875,79 грн., а загальна сума боргу станом на 01 березня 2017 року становить 981 012,85 грн. Тобто судові рішення не виконані.

На забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 16 квітня 2013 року укладено нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу, за яким у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою заставодержатель має право задовольнити свої вимоги у повному обсязі за рахунок предмета застави, а саме: автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_1, автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_2, автомобіля марки I-VAN модель А07А1-30, номерний знак НОМЕР_3, автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_4.

Відповідно до пункту 2.3. договору застави, заставодержатель набуває право стягнення за рахунок предмету застави, зокрема, у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору позики (при несвоєчасному поверненні позики повністю або її частини тощо).

За пунктом 3.3.5 договору застави у разі невиконання боржником та заставодавцем умов кредитного договору або цього договору заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги в повному обсязі, включаючи дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п. 3.3.6 вказаного договору сторони домовились, що заставодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет застави згідно з Законом України «Про заставу» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом.

У статті 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що майновий поручитель є заставодавцем.

Відповідно до статті 546 ЦК України застава та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положенням статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. Обтяжувач та боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням.

Судами було встановлено, що сторони погодили вартість предмету застави у розмірі 110 000 грн. Даних про те, що сторони досягли згоди про інший максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням, позивач судам не надав.

Враховуючи імперативну вимогу частини першої статті 22 вказаного вище Закону України сторонам договору застави досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням, та те, що майновий поручитель відповідає перед заставодержателем винятково в межах вартості предмета застави, колегія суддів вважає, що сторони договору застави від 16 квітня 2013 року погодили максимальний розмір вимог до ОСОБА_3 у розмірі 110 000 грн.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що звернуто стягнення на предмет застави для погашення заборгованості у розмірі 885 981,13 грн.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про заставу» у разі відмови кредитора прийняти виконання забезпеченою заставою грошової вимоги відповідна сума вноситься заставодавцем у депозит державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса. Якщо внесена в депозит сума повністю покриває борг, застава припиняється.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року не взяв до уваги, що ОСОБА_3 подав апеляційному суду докази того, що 09 жовтня 2017 року на депозитний рахунок приватного нотаріуса були перераховані грошові кошти у розмірі 110 000 грн. для передачі КС «Співдружність» у рахунок повного виконання своїх вимог за договором застави від 16 квітня 2013 року.

Апеляційний суд у порушення вимог частини другої статті 315 ЦПК України 2004 року про те, що у разі відхилення апеляційної скарги в ухвалі зазначаються мотиви її відхилення, на вказані доводи відповідача та надані ним докази взагалі не звернув уваги та не дав оцінки тому, чи виконав ОСОБА_3 свої зобов'язання перед кредитною спілкою.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що перш ніж звертати стягнення на предмет застави, суд має чітко визначити розмір кредитної заборгованості відповідно до вимог закону і умов договору.

Апеляційний суд не звернув уваги на порушення статті 61 Конституції України, оскільки, звернувши стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року, яка складається, у тому числі, з 70 697,63 грн. штрафу та 22 615,91 грн. пені, судом не було враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року про застосування статті 61 Конституції України щодо неможливості застосування подвійної цивільно-правової відповідальності (пені та штрафу).

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк