Номер провадження 2/243/897/2018
Номер справи 243/1101/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

«02» травня 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Хаустової Т.А.,

за участю: секретаря судового засідання Кобець О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод та про вселення в квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод та про вселення в квартиру, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 серпня 2017 року ОСОБА_3 зі своєю матірю ОСОБА_4, яка померла 16 січня 2018 року вигнали його з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, в якій він зареєстрований по теперішній час, у його відсутність вони змінили замок на дверях і виставили сумки на сходи.

У вересні 2017 року він звернувся зі скаргою до Словянського відділення поліції з письмовою скаргою. Поліція повідомила йому, що він має право звернутися до суду.

ОСОБА_3 та його покійна дружина ОСОБА_4, діючи за змовою, продають спірну квартиру своїй родичці ОСОБА_2, яка доводиться ОСОБА_4 двоюрідною сестрою, а остання, для того щоб позбавити його житла звертається до суду з позовом про визнання фізичної особи такою, яка втратила право користувння житловим приміщенням.

ОСОБА_4 померла 16 січня 2018 року. 15 січня 2018 року він зробив спробу вселитися у квартиру, але ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_5 викликали наряд поліції. Поліція перевірила його реєстрацію у паспорті та після того як поліція уїхала, відповідачі силою викинули його з квартири.

Вважає, що своїми незаконними вчинками відповідачі скоїли кримінальній злочин - самоправство (ст. 356 КК України).

Також зазначає, що оскільки він зареєстрований у квартирі, то має право жити в ній, а формальна зміна власника не змінює його законних прав.

Просить суд, зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні житлом і вселити його, ОСОБА_1, у квартиру АДРЕСА_2, стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору 704,80 грн.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася. 04 квітня 2018 квітня 2018 року до суду надала Заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі (а.с. 70). Вимоги позивача не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні та у наданому Відзиві на позовну заяву зазначила, що позивач та її покійна мати ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області 11 грудня 2017 року.

Мати була інвалідом 2 групи внаслідок онкологічної хвороби. Позивач проживав разом з її матірю в квартирі АДРЕСА_3, але витрат на утримання квартири не ніс, допомоги на лікування не надавав. В наслідок того, що утримувати квартиру було важко, виникли борги за комунальні послуги і потрібні були кошти на лікування. Мати прийняла рішення продати квартиру. 12 жовтня 2017 року вони уклали договір продажу квартири з ОСОБА_2

З листопада 2017 року вона проживала в квартирі свого чоловіка за адресою м. Словянськ, вул. Олімпійська, там же разом з ними проживала і її покійна мати ОСОБА_4, оскільки вона після хіміотерапії потребувала постійного догляду.

Перед новорічними святами (грудень 2017 року) їй зателефонувала нова власниця квартири і попросила приглянути за квартирою, оскільки вона нікого в місті не знає (вона переселенка) і запропонувала вивезти речі, які вони не встигли забрати. 15 січня 2018 року, ввечері, вона приїхала, щоб забрати речі та підходячи до будинку №73 по вулиці Вокзальна побачила невідомих осіб які несли вузли з речами, коли вона підійшла до квартири то побачила: замки зламані, а в квартирі позивач. Вона зателефонувала ОСОБА_2, яка попросила її викликати поліцію. Вона викликала поліцію, написала заяву і після того як поліція поїхала, позивач комусь зателефонував і через 20-30 хвилин в квартиру увійшли люди, які почали виносити речі позивача. З метою уникнення в подальшому будь-яких звинувачень з боку позивача, вона зробила відеозапис того що відбувалось, також вона записала номера автомобілів, на яких приїхали невідомі особи і потім цю інформацію також передала слідчому.

З 15 січня 2018 року вона більше не бачила позивача, з ним не спілкувалася, жодних протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1 не вчиняла.

Просить суд відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 (а.с. 36-37)

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася. 03 квітня 2018 року до суду надала Заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі. Вимоги позивача не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні та у наданому Відзиві на позовну заяву зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_4, право власності мною було набуто на підставі договору купівлі-продажу 12 жовтня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, про що в реєстрі було зроблено відповідний запис №1630.

На момент укладання угоди купівлі-продажу, квартира під арештом не перебувала, права третіми особами не заявлялись, судового спору з приводу майна не було. Квартиру вона придбала у власників ОСОБА_3, та нині покійної ОСОБА_4 На момент укладання угоди купівлі-продажу в квартирі були зареєстровані власники і чоловік власниці ОСОБА_1 власники зобовязалися знятися з реєстрації, що відображене в п.3.1 договору купівлі- продажу.

Вона є внутрішньо переміщеною особою маю зареєстроване місце проживання в місті Донецьк.

В січня 2018 року вона перебувала на тимчасово не підконтрольній території, оскільки має в місті Донецьк квартиру і змушена навідувалися, що б запобігти розкраданню майна. На час її перебування в місті Донецьк, вона попросила колишню власницю ОСОБА_3 приглянути за квартирою по вулиці Вокзальна і дозволила вивезти речі які ще залишалися в квартирі. 15 січня 2018 року, ввечері, їй зателефонувала ОСОБА_3 і повідомила, що в квартирі зламані замки і невідомі особи заносять в квартиру речі її вітчима ОСОБА_1, вона попросила ОСОБА_3 викликати поліцію. ОСОБА_3 викликала поліцію і написала заяву по факту незаконного проникнення до належної їй квартири.

17 лютого 2018 року за фактом незаконного проникнення в належну їй квартиру було внесені відомості до ЄРДР, номер кримінального провадження 0000386.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст.321 ЦК України закріплено непорушність права власності.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

«ОСОБА_7 вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї» (Правова позиція ВСУ у справі №6-158цс14).

В розумінні чинного законодавства, позивач ОСОБА_1А не є членом її родини, згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов'язки, а також які мають кровний зв'язок.

Згідно Житлового Кодексу України членами родини є дружина і чоловік, їх діти і батьки. Членами сім'ї також може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем ведуть з ним спільне господарство.

Я не маю кровного споріднення ані з позивачем, ані з колишньою власницею квартири померлою ОСОБА_4, не маю спільного побуту з позивачем і не надавала згоди на його проживання в квартирі.

Вважає, що на спірні правовідносини не поширюються норми права, якими регулюються права членів сімї власника житла на користування таким житлом. В даному випадку їде мова про бажання третьої особи вселитися в належну їй квартиру. І тому вважає, що спір має розглядати за загальними нормами ЦКУ, якими наголошено, що право власності є непорушним і захищено від посягань третіх осіб.

Аналогічна правова позиція зроблена ВСУ по справі № : 293/цс16 від 15.05.2017 року « .... .... право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

З огляду на сутність установлених правовідносин висновок суду першої інстанції про те, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, є обґрунтованим.».

З метою захисту свого порушеного права вона звернулася з позовом до суду і на цей час в Словянському міськрайсуді перебуває цивільна справа №243/9543/17 (провадження 2/243/251/2018) за її позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, наявність такого позову є доказом того, що я не надавала ОСОБА_1 права користуватися його квартирою.

В позовній заяві позивачем було наведено недостовірні відомості. Позивач стверджує, що вона разом з ОСОБА_3 та представником покійної ОСОБА_4 (ОСОБА_5В.) нібито 15 січня 2018 року силою викинула його з квартири, як вона зауважувала вище на момент незаконного проникнення позивача в квартиру, вона перебувала на непідконтрольній території у місті Донецьк, навіть заяву до поліції писала ОСОБА_3 від її імя, також факт того, що з її боку були відсутні будь - які протиправні дії підтверджує сам позивач, долучивши до позовної заяви лист з поліції від 31 січня 20018 року №К-2аз/303/01-218, в якому вказано, що станом, на дату надання відповіді відсутні будь-які кримінальні провадження за попередньою кваліфікацією ст.356 КК України за заявою ОСОБА_1, це свідчить про відсутність будь-яких належних доказів, які б підтвердили відомості викладені в позовній заяві, щодо протиправних дій з її боку по відношенню до позивач.

Тому просить суд відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 (а.с. 29-31).

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 04 квітня 2018 року до суду надав Заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги. (а.с. 68).

Також до суду надав Заперечення на Відзиви на позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в якому зазначив, що у відзивах на позовну заяву ОСОБА_2 і ОСОБА_3 немає ні одного вірного слова, немає посилання на відповідні докази та норми права, тому просить суд їх відхилити з наступних підстав.

ОСОБА_1 стверджує, що відповідачі 24 серпня 2017 року та 15 січня 2018 року виставили його з квартири АДРЕСА_5, де він зареєстрований з моменту одержання квартири і по теперішній час, а тому є право там проживати.

Фізичне видворення власником і подальший недопуск до квартири, викидання речей та заміна вхідних замків ще не означає юридичне позбавлення права особи на користування квартирою, якщо вона там зареєстрована. /ВССУ № 552/46/16ц/.

Далі, припинення сімейних відносин з власником квартири, зміна власника квартири не позбавляє права користування особи, якщо вона там зареєстрована.

Його дії 15 січня 2018 року про вселення в квартиру провинні сприйматися як «самозахист цивільних прав /ст.19 ЦК України/.

Зазначає, що це була його відповідь на моє видворення з квартири, зміну замків і це є правомірний захист. Тобто, фізичне недопущення власником особи у квартиру, де вона зареєстрована, є засобом противоправної поведінки цієї особи, яка виражається у побутовому насильстві та агресивній поведінці. Також ще ніхто не відміняв ст. 72 ЖК України, яка передбачає виселення тільки за рішенням суду.

Просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_7, який діє на підставі Ордеру, серія АА №116295, у судове засідання не зявився. 04 квітня 2018 року до суду надав Заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, просив їх задовольнити (а.с. 69).

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод та про вселення в квартиру не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

ОСОБА_5 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст.ст. 13, 14, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_5 77 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, не заперечувалося сторонами, що 30 грудня 1999 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_4, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Словянська Донецької області, актовий запис № 780, та який розірвано Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року (а.с.38-39).

Відповідно до даних Паспорта громадянина України, серії ВЕ № 586709, виданого 25 січня 2002 року Словянським МВ УМВС України в Донецькій області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 20 квітня 2005 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (Вокзальна)АДРЕСА_6 (а.с.5-7).

З Договору купівлі - продажу квартири, укладеного 12 жовтня 2017 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого Приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1630, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресом: Донецька область, місто Словянськ, вул. Вокзальна (попередня назва Свердлова) АДРЕСА_7. Вказана квартира належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності, яке видане комісією по приватизації державного житлового фонду при Краснолиманській дирекції залізничних перевезень Донецької залізниці, 12 вересня 2005 року, зареєстрованого в «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська 01 березня 2007 року та на підставі Договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_8, 28 вересня 2012 року за реєстровим № 5356, зареєстрованого в «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська 29 вересня 2012 року (а.с. 19).

Зі Свідоцтва про смерть, серія ІІ-НО № 008420, виданого 17 січня 2018 року Словянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, померла 16 січня 2018 року у місті Словянську Донецької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 111 (а.с. 11).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку належить дружина, їх діти і батьки. Членами сімї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 9 Житлового кодексу України визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, яка враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що в розумінні чинного законодавства, позивач ОСОБА_1А не є членом родини ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов'язки, а також які мають кровний зв'язок.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, в розумінні чинного законодавства, позивач ОСОБА_1 на час реєстрації свого місця проживання був членом родини ОСОБА_4 та ОСОБА_3, однак з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_4, не є членом її родини, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов'язки, а також які мають кровний зв'язок.

Так, ОСОБА_3 у Відзиві на позовну заяву зазначає, що Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року, шлюб, укладений між її матірю ОСОБА_4 та ОСОБА_1, розірвано, ОСОБА_1 не є її батьком та ОСОБА_1 не ніс ніяких витрат по утриманню квартири та сплати комунальних послуг.

Такі пояснення відповідача ОСОБА_3 суд приймає до уваги, оскільки вони не спростовані позивачем ОСОБА_1 та підтверджуються Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області № 243/8514/17-ц від 17 грудня 2017 року та Угодою № 34219 про погашення заборгованості за житлово - комунальні послуги від 04 жовтня 2017 року, у сумі 5121,99 грн., укладеної між Словянським управлінням по газопостачанню та газифікації та ОСОБА_3 (а.с. 44).

Отже, позивач на обґрунтування своїх позовних вимог надав до суду докази його реєстрації у спірній квартирі АДРЕСА_8 (колишня вулиця Свердлова) в м. Словянську Донецької області, що підтверджено відміткою у його Паспорті, натомість відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_9Л. надано Договір купівлі - продажу квартири, укладеного 12 жовтня 2017 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого Приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1630, з якого вбачається, що власником квартири АДРЕСА_8 (колишня вулиця Свердлова) в м. Словянську Донецької області, у якій зареєстроване місце проживання позивача, на даний час є ОСОБА_2.

Також, з ОСОБА_6 з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер Кримінального провадження 0000386, вбачається, що органом досудового розслідування Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області 17 лютого 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості на підставі ухвали Словянського міськрайонного суду про те, що 15 січня 2018 року до квартири за адресою: АДРЕСА_9, незаконно проник громадянин ОСОБА_1, чим спричинив матеріальний збиток ОСОБА_2 (ЖЄО №4798 від 16 лютого 2018 року). Злочин кваліфіковано за частиною 1 статті 162 КК України (а.с.64).

Також з матеріалів справи, вбачається, що в провадженні судді Словянського міськрайонного суду Донецької області Старовецького В.І. знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратила право користуватися житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про заселення у квартиру та визнання угоди недійсною. Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області №243/9543/17 від 26 січня 2018 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса ОСОБА_6 в частині зобовязання відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою та вселити його до квартири, яка розташована за адресою: Донецька область м. Словянськ, вул. Вокзальна, 73/1 - залишено без розгляду (а.с. 13-14).

Аналізуючи встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод та про вселення в квартиру АДРЕСА_8 (колишня вулиця Свердлова) у м. Словянську Донецької області, оскільки у судовому засіданні встановлено, що хоча місце проживання ОСОБА_1, згідно копії Паспорта громадянина України ОСОБА_1, серії ВЕ № 586709, виданого 25 січня 2002 року Словянським МВ УМВС України в Донецькій області, з 20 квітня 2005 року зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_4 (колишня вулиця Свердлова) у м. Словянську Донецької області, однак ОСОБА_1 на час укладання Угоди купівлі - продажу квартири не проживав у даній квартирі, про що свідчить ОСОБА_8 обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Ентузіаст» № 20 від 13 вересня 2017 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 з 26 серпня 2017 року у квартирі не проживає (а.с. 42), не був та не є власником цієї квартири, а тому у відповідності до ст. 391 ЦК України не має права чинити перешкоди ОСОБА_2, яка з 12 жовтня 2017 року є власником цілої частки квартири, що розташована за адресом: Донецька область, місто Словянськ, вул. Вокзальна (попередня назва Свердлова) АДРЕСА_7, у користуванні власністю, яку вона придбала, оскільки із припиненням права власності особи на квартиру, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї та інших осіб, що зареєстровані у цій квартирі.

Таким чином суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1, оскільки у разі задоволення позову буде порушено право власності на квартиру ОСОБА_2, які гарантуються Конституцією України та охороняються Законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено, то відшкодування судового збору не покладається на відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 47, 55 Конституції України, ст.ст. 9, 47, 64, 156 ЖК України, ст. 3 СК України, ст. 383,391 ЦК України, п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод та про вселення в квартиру - відмовити у звязку з відсутністю підстав.

На рішення суду учасниками справи може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_10