Провадження № 22-ц/772/726/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 рокуСправа № 127/15802/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4; представника відповідача - адвоката ОСОБА_5; відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_6, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

Рішення ухвалила суддя Вохмінова О.С.

Рішення ухвалено о 12.49 год. у м. Вінниці.

Дата складення повного тексту рішення не відома,

Встановив:

В липні 2015 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, звернулась в суд з позовом до ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_6, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 5 вересня 2008 року між нею та ПАТ «Мегабанк» в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 83-01ПІ/2008 від 5 вересня 2008 року, за яким вона є позичальником, було укладено іпотечний договір № 83-01ПВ/2008-3, що був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4598. Предметом іпотеки за договором є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 30, 3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., що належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 березня 2008 року.

У цій квартирі вона проживала з 1 квітня 2001 року, а починаючи з 21 серпня 2001 року в квартирі проживала ще й її неповнолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 січня 2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.

Ця квартира використовувалась нею та її неповнолітньою донькою як місце постійного проживання; іншого житла у них немає.

Її доньці ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 належало та належить речове право на спірну квартиру, а саме право проживання та користування квартирою.

Таким чином при продажі спірної квартири відповідачами та нотаріусом порушено норми чинного законодавства, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири не було отримано попередньої згоди органу опіки та піклування на вчинення правочину, чим порушено права неповнолітньої дочки на проживання, володіння і користування квартирою.

В зв'язку з цим просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 26 січня 2015 року, реєстраційний № 67.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 7 листопада 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 26 січня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 67.

Стягнуто в рівних частках з ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 243,60 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 7 листопада 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, як такий, що укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Зазначила, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: ст. 29 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також не застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В судовому засіданні позивач і її представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_10 і відповідач ОСОБА_6 надали відзиви на апеляційну скаргу і у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважають її не-обгрунтованою, просять залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, надіслала заяву, якою просить розглянути справу у її відсутність і прийняти по справі судове рішення з урахуванням законодавства України про охорону дитинства, забезпечивши захист житлових і майнових прав та інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_7.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 20 березня 2008 року, ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м. (том 1 а. с. 67).

Право власності ОСОБА_3 на цю квартиру було зареєстровано КП «ВООБТІ» 14 квітня 2008 року за реєстровим № 632 (том 1 а. с. 67 на звороті).

5 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Мегабанк» було укладено іпотечний договір № 83-01ПВ/2008-з, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4598, за умовами якого в забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором № 83-01ПВ/2008 від 5 вересня 2008 року, укладеним між тими ж сторонами, згідно з умовами якого ОСОБА_3 надано кредит на споживчі цілі в розмірі 21 900 доларів США строком з 5 вересня 2008 року до 4 вересня 2018 року, ОСОБА_3 передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м. (том 1 а. с. 69-72).

Умовами іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України (п. 5.1.). Іпотекодержатель має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підстав договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством (п. 5.2.1.).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15 квітня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором № 83-01ПВ/2008 від 5 вересня 2008 року в сумі 177 057,63 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Виконавчі листи пред'явлено до виконання.

На підставі іпотечного застереження, передбаченого п. 5.2.1. іпотечного договору, 26 січня 2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрований в реєстрі за № 67 (том 1 а. с. 65-66).

Згідно з пунктом 1.1. цього договору в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.2.1. іпотечного договору продавець (ПАТ «Мегабанк»), він же іпотекодержатель, передає у власність покупцю (ОСОБА_6), а покупець приймає квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.1. договору продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 260 000 грн.

Пунктом 1.4. цього договору продавець ПАТ «Мегабанк» засвідчив, що внаслідок відчуження майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором.

Також під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири 26 січня 2015 року представник ПАТ «Мегабанк» ОСОБА_11 та покупець ОСОБА_6 подали нотаріусу спільну письмову заяву, якою повідомили, що на спірну квартиру будь-які права малолітніх та неповнолітніх дітей відсутні (том 1 а. с. 97).

Зазначене підтверджено і довідкою МКП «ЖЕК № 12» від 23 січня 2015 року № 607, із якої вбачається, що на день видачі довідки зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 немає (том 1 а. с. 96).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Судом встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2013 року у кримінальному провадженні №0000765 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України встановлено, що ОСОБА_3 з метою отримання кредиту та укладення договору іпотеки, надала приватному нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. для посвідчення іпотечного договору № 83-01ПВ/2008-3 завідомо підроблену довідку МКП ЖЕК № 12 від 19 серпня 2008 року за № 342 про те, що ОСОБА_3 одноособово проживає у по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 176, 177).

Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15.

Звернувшись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним позивач послалась на укладення оспорюваного правочину за відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, що є порушенням прав її неповнолітньої доньки, яка мала право на проживання та користування квартирою.

Разом з тим позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу в квартирі проживала та була зареєстрована її донька - ОСОБА_7

Із довідки МКП «ЖЕК № 12» від 23 січня 2015 року № 607, що була надана нотаріусу для посвідчення оспорюваного договору, зареєстрованих осіб станом на 23 січня 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 немає (том 1 а. с. 96).

Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладався на підставі іпотечного договору, укладеного між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3, який на момент вчинення правочину та на даний час є чинним.

Як свідчать матеріали справи рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 серпня 2015 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, до ПАТ «Мегабанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору іпотеки нікчемним, та ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено (том 1 а. с. 196-198).

Із копії паспорта ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 вона була зареєстрована з 8 травня 2001 року до 2 вересня 2014 року. Повторно за адресою: АДРЕСА_1 позивач зареєстрована 26 грудня 2016 року (том 2 а. с. 206-207).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Таким чином, оскільки позивач на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не була зареєстрована в спірній квартирі, її неповнолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, також могла проживати і бути зареєстрованою в іншому місці.

Позивач не надала суду доказів того, що на момент вчинення оспорюваного правочину вона із дитиною проживала у спірній квартирі, хоча і не була зареєстрованою. Також позивач не довела, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом для неповнолітньої ОСОБА_7 та її постійним місцем проживання.

За наведених обставин, враховуючи вказівки, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, які в силу ст. 417 ЦПК України є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги в тому, що факт проживання неповнолітньої ОСОБА_7 у квартирі на час укладення оспорюваного правочину підтверджується актом державного виконавця про виселення спростовуються наступним.

Судом встановлено, що станом на січень 2015 року на виконанні у Вишенському ВДВС ВМУЮ перебувало виконавче провадження № 46090120 про виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_7 з спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2014 року. Виконавче провадження відкрито 19 січня 2015 року та закінчене 28 травня 2015 року в зв'язку з фактичним виконанням (том 1 а. с. 199).

Проте позивач не надала суду доказів того, що саме на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вона разом з неповнолітньою донькою проживала у спірній квартирі, враховуючи те, що вона не була зареєстрована за тією адресою та згідно довідки МКП «ЖЕК №12» від 23 січня 2015 року № 607, що була надана нотаріусу для посвідчення оспорюваного договору, зареєстрованих осіб станом на 23 січня 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 немає (том 1 а. с. 96).

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговують на увагу з огляду на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено на підставі іпотечного застереження, передбаченого п. 5.2.1. іпотечного договору, з умовами якого погодилась позивач, підписавши 5 вересня 2008 року такий іпотечний договір. Також позивач не довела суду, що спірна квартира використовувалась нею та її неповнолітньою донькою як місце постійного проживання, враховуючи те, що станом на день вчинення оспорюваного правочину вона не була зареєстрована у квартирі.

За наведених обставин суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:В.М. Медяний
В.В. Сопрун

Повне судове рішення складено 26 квітня 2018 року

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська