Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 404/7025/15-ц

провадження № 61-2469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «А.Г.»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 грудня 2015 року у складі судді Бершадської О. В. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року у складі суддів: Голованя А. М., Карпенка О. Л., Гайсюка О. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «А.Г.» (далі - ТОВ ВКФ «А.Г.») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсною третейської угоди та скасування рішення третейського суду.

Позов мотивовано тим, що ТОВ ВКФ «А.Г.» є власником нежитлового приміщення площею 431,9 кв. м, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Космонавта Попова, 11-б. Згідно Статуту ТОВ ВКФ «А.Г.» рішення про розпорядження майном належить до виключної компетенції зборів засновників, проте в порушення вимог Статуту директор ТОВ ВКФ «А.Г.» ОСОБА_1 видав довіреність ОСОБА_3 на продаж від імені ТОВ ВКФ «А.Г.» зазначеного приміщення.

25 лютого 2008 року між продавцем ТОВ ВКФ «А.Г.», від імені якого діяла ОСОБА_3, та покупцем ОСОБА_1 укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 431,9 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1, який на підставі частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним, а 05 березня 2008 року - угоду про передачу спору на розгляд третейського суду. Крім того, судом, який визнає договір дійсним за статтею 220 ЦК України, є суд загальної юрисдикції, а не третейський суд.

Рішенням третейського суду від 17 березня 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року та визнано право власності на нежитлову будівлю за відповідачем ОСОБА_1 Державна реєстрація права власності на вказане приміщення здійснена 22 листопада 2010 року, про що новий директор ТОВ ВКФ «А.Г.» дізналася лише у вересні 2014 року під час звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ ВКФ «А.Г.».

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ ВКФ «А.Г.» просило поновити строк звернення до суду з даним позовом, визнати недійсними угоду про передачу спору на вирішення третейського суду та договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, визнати недійсним рішення третейського суду від 17 березня 2008 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсною угоду, укладену 03 березня 2008 року між ТОВ ВКФ «А.Г.» та ОСОБА_1, про передачу на розгляд третейського суду спору, який виник між ОСОБА_1 та ТОВ ВКФ «А.Г.» про визнання договору купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року дійсним та визнання права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_1. Скасовано рішення третейського суду від 17 березня 2008 року (м. Кіровоград, суддя Стіфутін І. В.), яким визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 431,90 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 від 25 лютого 2008 року, укладеного між ТОВ ВКФ «А.Г.» та ОСОБА_1, та визнано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 431,90 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1, розташована на земельній ділянці загальною площею 2074,90 кв. м за ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що угода про передачу спору на розгляд третейського суду укладена в порушення вимог Закону України «Про третейські суди»за відсутності самого спору, та підписана не уповноваженою на те особою, що є підставою для визнання такої угоди недійсною. Рішення третейського суду від 17 березня 2008 року, яке прийнято на підставі третейської угоди від 03 березня 2008 року, що є недійсною, також підлягає скасуванню.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що третейська угода про передачу спору про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку, який потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації, на розгляд третейського суду повинна бути визнана недійсною з підстав, передбачених частиною першою статті 215 ЦК України. Враховуючи те, що рішення третейського суду від 17 березня 2008 року прийнято на підставі третейської угоди від 03 березня 2008 року, яку визнано недійсною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про його скасування.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 21 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, у забезпечення виконання якого з останнім укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку банку передано нежитлову будівлю загальною площею 431,90 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1. У зв'язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, ПАТ «Дельта Банк» звернувся із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте з метою ухилення від виконання зобов'язання та позбавлення іпотекодержателя заставного майна ТОВ ВКФ «А.Г.», засновником якого був ОСОБА_1, ним подано до банку позов про визнання недійсним іпотечного договору, що перебуває на розгляді Кіровського районного суду м. Кіровограда. Підставою позову про визнання недійсним іпотечного договору є скасування рішення третейського суду від 17 березня 2008 року як правової підстави виникнення права власності на спірну нерухомість. Судом першої інстанції необґрунтовано визнано поважною причиною пропуск позивачем позовної давності, враховуючи те, що третейська угода підписана 05 березня 2008 року юридичною особою ТОВ ВКФ «А.Г.», то саме з цього часу позивачу, а не його новому керівнику було відомо про цю обставину, тому позивачем пропущено встановлений законом тримісячний строк для оскарження рішення третейського суду. Передача спору на розгляд третейського суду не є розпорядженням майном позивача, а відтак рішення загальних зборів засновників для укладення такої угоди не потрібно. Висновок суду про те, що ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності при підписанні угоди є хибним, оскільки остання разом із ОСОБА_1 були єдиними засновниками товариства , а відтак права інших засновників і товариства порушені не були. Суди вийшли за межі позовних вимог, вказавши про визнання неукладеним та нікчемним договору купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що визнання судом недійсною третейської угоди та скасування рішення третейського суду не впливає на права ПАТ «Дельта Банк» як іпотекодержателя. На час ухвалення оскаржуваного рішення третейського суду до підвідомчості третейських судів належали спори стосовно нерухомого майна.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ ВКФ «А.Г.» зазначає, що судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено відсутність повноважень у ОСОБА_3 на укладення спірної третейської угоди, яка фактично стосувалася розпорядження майном ТОВ ВКФ «А.Г.» та потребувала згоди зборів засновників товариства. Договір купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року не був укладений, тому відсутні підстави для передачі неіснуючого спору на вирішення третейського суду. Доказів того, що між сторонами існував спір, відсутні, фактично рішенням третейського суду вирішене питання юридичного оформлення права власності. Відповідно до статті 220 ЦК України визнання правочинів дійсними є виключною компетенцією суду загальної юрисдикції, тому така справа не могла бути розглянута третейським судом. Законом України «Про третейські суди» не визначено наслідків пропуску строку на оскарження рішення третейського суду. Крім того, вимога про скасування рішення третейського суду є похідною від вимоги про визнання недійсною третейської угоди, щодо заявлення якої встановлено трирічний строк позовної давності.

17 травня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ТОВ ВКФ «А.Г.» на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 2008 року належала нежитлова будівля площею 431,9 кв. м по вул. Космонавта Попова, 11-б.

25 лютого 2008 року між продавцем ТОВ ВКФ «А.Г.», від імені якого діяла ОСОБА_3, та покупцем ОСОБА_1 укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, а 05 березня 2008 року між ними укладено угоду про передачу на розгляд третейського суду спір про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року.

Рішенням третейського суду від 17 березня 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року та визнано право власності на нежитлову будівлю за ОСОБА_1 Державна реєстрація права власності на вказане приміщення здійснена 22 листопада 2010 року.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про третейські суди» (в редакції на час укладення третейської угоди) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейська угода є правочином, а тому має відповідати вимогам встановленим законодавством.

Згідно статті 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Суди дійшли висновку про недійсність третейської угоди, посилаючись на те, що із неукладеного договору купівлі-продажу нерухомості (підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому не може визнаватися дійсним за рішенням суду) між сторонами не виник спір, який передано на розгляд третейського суду.

Таким чином, висновку про недійсність третейської угоди з наведеної підстави суди дійшли внаслідок дослідження дійсності договору купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року, що було предметом розгляду третейським судом.

Разом з тим, правильність вирішення позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року може перевірятися лише в межах розгляду заяви про скасування рішення третейського суду; укладення третейської угоди передує вирішенню справи третейським судом, а тому дійсність цієї угоди перевіряється на предмет відповідності її змісту та форми вимогам закону на дату укладення, а не шляхом перевірки правильності вирішення третейським судом спору, переданого вказаною третейською угодою.

Згідно статті 5 Закону України «Про третейські суди» (в редакції на час укладення третейської угоди) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, тобто спір, який або вже існує, або може виникнути у майбутньому між сторонами договору.

Таким чином, наявність порушеного права (безпосереднє виникнення спору) є обов'язковим для звернення до третейського суду, проте відсутність спору на момент укладення третейської угоди, якою сторони передбачають можливість вирішення спору, що може виникнути в майбутньому, на її чинність не впливає.

Не можна погодитися й з висновками судів про укладення третейської угоди із порушенням пункту 7.2 Статуту ТОВ ВКФ «А.Г.», за яким до виключної компетенції зборів засновників належить розпорядження всім майном товариства, включаючи кошти.

Угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом не є правочином щодо розпорядження майном, оскільки не має наслідком відчуження майна, а тому на її укладення згода зборів засновників ТОВ ВКФ «А.Г.» не потребувалася.

Крім того, станом на 05 березня 2008 року засновниками ТОВ ВКФ «А.Г.» були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із Ѕ часткою у статутному капіталі кожен.

З урахування викладеного, вказані у позові підстави визнання недійсною третейської угоди від 05 березня 2008 року є необґрунтованими, справу в цій частині вирішено судами із неправильним застосуванням норм матеріального права, що згідно статті 412 ЦПК України є підставою скасування рішення судів у цій частині із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Щодо вирішення вимог ТОВ ВКФ «А.Г.» про скасування рішення третейського суду, необхідно зазначити таке.

Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів врегульовано главою 1 розділу VII-1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

Разом з тим, суди розглянули вимогу про скасування рішення третейського суду від 17 березня 2008 року у порядку позовного провадження (розділ ІІІ ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

За змістом частин другої та третьої статті 389-1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом. Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Дотримання ТОВ ВКФ «А.Г.» строків звернення із заявою про скасування рішення третейського суду судами не перевірено, із порушенням процесуального закону розглянуто таку заяву у порядку позовного провадження, а не у порядку провадження у справах про оскарження рішень третейських судів.

Згідно частини другої статті 23 ЦПК України справи щодо оскарження рішень третейських судів, оспорювання рішень міжнародних комерційних арбітражів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом (за місцезнаходженням арбітражу).

З урахуванням викладеного, питання про скасування рішення третейського суду, вирішене судами із порушенням встановленого порядку, підлягає передачі на новий розгляд до апеляційного суду Кіровоградської області як суду першої інстанції у визначеній категорії справ.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «А.Г.» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсною третейської угоди відмовити.

У частині вирішення питання про скасування рішення третейського суду справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Кіровоградської області як суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик