Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/38956/15-ц

провадження № 61-4325 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур ОлегІванович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Макаренко І. О. від 12 квітня 2016 року, рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів:

Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г. від 9 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Ступак О. В., Леванчука А. О., Маляренка А. В. від 12 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2015 року він із метою отримання допомоги у підготовці документів, необхідних для перепланування належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, видав на ім'я свого сина ОСОБА_6 нотаріально посвідчену довіреність. Зазначав, що

11 червня 2015 року ОСОБА_6, діючи від його імені на підставі вищевказаної довіреності, перебуваючи під дією психологічного тиску з боку ОСОБА_5, уклав із останнім договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І.

З огляду на те, що вказаний договір купівлі-продажу було вчинено представником із перевищенням повноважень, наданих довіреністю, при цьому ОСОБА_4 не вчиняв дії, спрямовані на його виконання, а також з урахуванням того, що вказаний договір було посвідчено нотаріусом із порушенням вимог щодо вчинення такої нотаріальної дії за межами свого нотаріального округу та на підставі підроблених документів, позивач просив визнати цей договір недійсним.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований у реєстрі за № 459. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений представником із перевищенням наданих йому повноважень та посвідчений з порушенням вимог законодавства про нотаріат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2017 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_12 -

ОСОБА_13, скасовано заочне рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі у якості третьої особи

ОСОБА_12, яка на час розгляду справи є власником спірної квартири. Таким чином, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки щодо особи, яка участі у розгляді справи не брала, у зв'язку з чим порушив принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, проте суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії апеляційного провадження залучати осіб у якості сторін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд не має вирішувати витання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року, рішення Апеляційного суду міста Києва

від 9 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, в якій просив скасувати ці судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом касаційної інстанції статей 2, 8, 10, 11, 31, 35, 36, 60, 214, 214, 338 ЦПК України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня

2016 року, 1 квітня 2016 року, 19 липня 2016 року, 5 жовтня 2016 року,

26 жовтня 2016 року, 16 та 22 лютого 2017 року, 26 квітня 2017 року та

від 24 травня 2017 року в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми права із направленням справ на новий розгляд для визначення суб'єктного складу.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини ухвалить рішення про інше.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 2 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі.

26 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заяви) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви проперегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції.

За змістом статті 360-4 ЦПК України суд задовольняє заяву про перегляд справи і скасовує судове рішення у справі, яка переглядається з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо встановить, що судове рішення є незаконним.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада

2006 року набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

11 червня 2015 року між ОСОБА_4 (продавець), від імені якогодіяв його син ОСОБА_6 на підставі довіреності від 14 травня 2015 року та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ЩуромО. І.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 просив визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу. При цьому в якості відповідача зазначив ОСОБА_5, а в якості третіх осіб: ОСОБА_6 та приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щура О. І.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 27 червня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_14, яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 2 вересня 2015 року продала спірну квартиру

ОСОБА_12 Тобто на час розгляду справи, остання була власником спірної квартири.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_12, яка на час розгляду справи є власником спірної квартири, у зв'язку з чим суд вирішив питання про права та обов'язки щодо особи, яка участі у розгляді справи не брала, що є порушенням норм процесуального права, зокрема статей

35, 36 ЦПК України 2004 року, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду, проте суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії апеляційного провадження залучати учасників справи.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд не перевірив чим порушуються права позивачів та не визначився з процесуальним статусом відповідача, чи залучений він до участі у справі на стадії її розгляду в суді першої інстанції.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що задовольняючи позов суди попередніх інстанцій не перевірили чи є належним склад осіб, які беруть участь у справі.

Постановляючи ухвалу від 24 травня 2017 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанцій, залучивши на підставі клопотання позивача третіх осіб, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин, не встановив, чи зверталися позивачі до органу державного архітектурно-будівельного контролю із заявами щодо виявлення факту самочинного будівництва.

В ухвалах від 13 липня 2016 року та від 8 лютого 2017 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції не визначився з колом осіб, які повинні брати участь у справі, та не залучив їх до участі у справі в якості відповідачів, а перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду апеляційний суд не мав процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки.

Постановляючи ухвали від 12 жовтня 2016 року та від 8 лютого 2017 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд у порушення вимог статті 37 ЦПК України не вирішив питання про процесуальне правонаступництво учасників справи.

В ухвалі від 21 грудня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд, при вирішенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, дійшов обґрунтованого висновку, що суб'єктний склад учасників процесу унеможливлює визнання їх недійсними, оскільки одна із сторін не була залучена до участі у справі як відповідач.

Відповідно до ухвали від 23 березня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що звертаючи стягнення на предмет іпотеки апеляційний суд у порушення вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» подвійно зазначив ціну продажу предмета іпотеки, а суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі та не залучив їх до участі у справі, зокрема, власника предмета іпотеки.

Отже, порівняння наведених судових рішень суду касаційної інстанції із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами розгляду яких ухвалено надані для порівняння судові рішення, встановлено різні фактичні обставини.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, тому відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року залишити без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта