Справа № 361/1176/17 Головуючий у І інстанції Дутчак І. М.
Провадження № 22-ц/780/1074/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 03.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого в м. Бровари 05 липня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2017 року позивач ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 26726,61 євро та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», 12 вересня 2007 року було укладено кредитний договір № 876-005/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 50870 євро до 12 вересня 2021 року зі сплатою 10,99 річних, із подальшими змінами та доповненнями до кредитного договору, яким уточнено розмір відсоткової ставки.

Станом на 23 березня 2016 року за позичальником рахується заборгованість в загальному розмірі 26726,61 євро, що складається із 22920,28 євро заборгованості за кредитом та 3806,33 євро заборгованості за процентами.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2017 року позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 26726,61 євро та судовий збір у розмірі 11732,75 грн.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2017 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що кредитний договір від 12 вересня 2007 року порушує права споживача, оскільки не містить всієї інформації, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів». Окремі пункти кредитного договору є несправедливими і застосовують нечесну підприємницьку практику, такі, що порушують ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом залишено поза увагою та не досліджувався факт правомірності надання кредиту в іноземній валюті, у якій валюті взагалі надавався кредит, оскільки його було надано на придбання квартири, яку позичальник придбав за 368650 грн. і саме ці кошти банк перерахував на рахунок продавця.

В матеріалах справи відсутні первинні фінансові документи, на підставі яких позивач зазначав свої вимоги, вираховуючи розмір заборгованості.

Суд погодився з доводами позивача щодо припинення кредитного договору, оскільки в іншому випадку неможливо було б стягнути з нього всю суму боргу, у цей же час в рішенні відсутні відомості, з якого саме моменту договір є припиненим, що має суттєве значення для розрахунків і визначення суми боргу з привязкою до курсу євро по відношенню до гривні. Крім того, якщо буде встановлено, що позовні вимоги заявлялись поза межами строків позовної давності, то вони не підлягають до задоволення у звязку з їх спливом.

Також банк поставив позивача у становище, коли той не міг на свій розсуд вибрати житлову квартиру, яку бажав придбати, її місце розташування, прийнятну ціну та зобовязав придбати тільки конкретну квартиру за нерегульованою ціною та тільки на умовах банку.

Посилається на правові висновки Верховного Суду України про те, що відсутність зустрічного позову відповідача про визнання кредитного договору або окремих його пунктів недійсними не може бути перешкодою для неврахування судом інтересів позичальника при вирішенні цієї справи.

Від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», залученого до участі в справі як правонаступника позивача ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2018 року, надійшов відзив на апеляційну скаргу із посиланням на те, що перед укладенням кредитного договору банк на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 надав споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених банком, і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобовязань за цим договором. Крім того, відповідно до п. 6 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті.

Вказує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 підтверджує факт перерахування банком з рахунку позичальника коштів на рахунок продавця для сплати купівельної вартості за договором купівлі-продажу квартири, що була передана в іпотеку. При цьому фактів примусу з боку працівників банку, на які посилається відповідач, жодним чином не доводиться, а тому ці посилання не можна сприймати як докази.

Крім цього, кредитором жодних повідомлень позичальнику про дострокове припинення дії кредитного договору не надсилалося, про що заявляє і сама ОСОБА_2, плутаючи повідомлення про дострокове припинення дії кредитного договору з вимогою-повідомленням про дострокове повернення кредитних коштів у звязку з невиконанням умов договору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами укладено кредитний договір, зобовязань за яким відповідач належним чином не виконує, в результаті чого у неї утворилася заборгованість, права позивача як кредитора підлягають відновленню шляхом стягнення заборгованості із відповідача на користь банку.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2007 року АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 876-005/07Р, за умовами якого банк надає позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 50870 євро для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна. Кредит надається позичальникові строком до 12 вересня 2021 року зі сплатою 10,99 % річних.

Згідно п. 1.3 кредитного договору у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобовязань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 % річних, починаючи від розміру, встановленого в п. 1.2 даного договору.

Згідно п. 2.1 кредитного договору видача кредиту здійснюється шляхом видачі готівки з каси банку.

Згідно п. 3.1 кредитного договору для забезпечення зобовязань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування грошовими коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у звязку з порушенням умов даного договору, позичальник протягом 30 календарних днів з моменту підписання даного договору передає в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно.

Згідно п.п. 4.1, 4.2 кредитного договору позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 303 євро щомісяця, до 10 числа наступного місяця. Відсотки за користування кредитом підлягають сплаті щомісяця (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також у момент повернення кредиту.

Згідно п. 4.4 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2 даного договору, припиняється достроково, на 10 день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

Згідно п. 6.1.7 кредитного договору позичальник зобовязаний у разі виникнення подій, зазначених у п.п. 4.4, 9.3, 9.4, 9.7 даного договору, достроково погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф.

Згідно п. 10.8 кредитного договору шляхом укладення та підписання позичальником даного договору позичальник підтверджує факт письмового повідомлення його про умови надання кредит, а також про всі збори, відсотки, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту по даному договору згідно п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком.

Згідно п. 10.9 кредитного договору шляхом укладення та підписання позичальником даного договору позичальник бере на себе зобовязання сплачувати всі збори, відсотки, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту по даному договору. Детальний розпис загальної вартості кредиту для позичальника вказано у даному договорі, додатку № 1 та додатку № 2 до даного договору, які є невідємними частинами даного договору.

Згідно п. 10.10 кредитного договору шляхом укладення та підписання даного договору позичальник підтверджує факт ознайомлення зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

В прикінцевих положеннях до кредитного договору міститься напис, зроблений ОСОБА_2 про те, що даний договір підписано нею, ОСОБА_2, власноруч. Своїм підписом підтверджує факт ознайомлення з усіма зборами, відсотками, тарифами, комісіями або іншими елементами вартості кредиту, які вона повинна сплатити по даному договору згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав» споживачів. Один із оригіналів даного договору нею отримано особисто (а. с. 7 12 т. 1).

Згідно додатку № 1 до кредитного договору № 876-005/07Р від 12 вересня 2007 року, особливими умовами договору є зокрема наступні: валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник. Згідно з обліковою політикою АКБ «Правекс-Банк», затвердженою НБУ, при нарахуванні відсотків по кредитам в іноземній валюті використовується метод «факт/360», тобто для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів. При нарахуванні відсотків по кредитам в національній валюті використовується метод «факт/факт», тобто для розрахунку використовується фактична кількість днів у році. Таблиця визначення сукупної вартості кредиту і реальної відсоткової ставки вказана в додатку № 2 до кредитного договору, який є невідємною частиною даного договору.

В додатку № 2 до кредитного договору № 876-005/07Р від 12 вересня 2007 року наведено орієнтовні витрати при оформленні, користуванні і повному погашенні кредиту на придбання обєкту нерухомості, зокрема розмір щомісячних витрат на погашення основної суми кредиту 303 євро, супутні кредиту витрати, тарифи банку при обслуговуванні кредиту, додаткові витрати при оформленні кредиту.

28 грудня 2009 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, яким встановили, що станом на дату укладення цього договору прострочена заборгованість за кредитним договором відсутня, та досягли згоди про зміну умов погашення заборгованості по кредиту, шляхом внесення до нього змін щодо розміру відсоткової ставки (а. с. 16 т. 1).

Позивачем надано розрахунок заборгованості за період за кредитним договором № 876-005/07Р станом на 23 березня 2016 року, згідно якого загальний розмір заборгованості 27567,51 євро, з яких заборгованість за кредитом 22920,28 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту 263,33 євро, відсотки 3806,33 євро, пеня за несвоєчасне погашення відсотків 577,57 євро.; пеня не включена до заборгованості, яку просить стягнути позивач.

10 серпня 2017 року ТОВ ФК «Довіра та гарантія» набуло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 876-005/07Р на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ ФК «Довіра та гарантія» (а. с. 127 149 т. 1).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Такі ж умови передбачені п.п. 4.4 кредитного договору від 12 вересня 2007 року.

Правонаступником позивача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до відзиву до апеляційної скарги надано вимогу від 13 липня 2016 року, надіслану на адресу ОСОБА_2, згідно якої банк вимагав у строк не більш ніж 30 календарних днів з дня одержання вимоги здійснити погашення кредиту в повному обсязі разом із сплатою відсотків та пені відповідно до умов кредитного договору у розмірі 28761,67 євро.

Отже, оскільки в звязку із невиконанням умов кредитного договору у позичальника утворилася заборгованість, за умовами кредитного договору та відповідно до вимог ЦК України банк набув право дострокового стягнення заборгованості в повному обсязі.

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі будь-якого альтернативного розрахунку заборгованості надано не було, клопотань про призначення експертизи для перевірки правильності розрахунку не заявлялось, наданий позивачем розрахунок є чітким, зрозумілим і приймається апеляційним судом за достовірний.

Як вбачається із розпорядження обліково-операційному управлінню ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 12 вересня 2007 року, згідно кредитного договору № 876-005/07Р наказано видати готівкою через відділення «Центр кредитування громадян» АКБ «Правекс-Банк» суму в розмірі 50870 євро.

Дане розпорядження спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в тій частині, що кредитні кошти були видані банком в українській гривні.

Крім того, позивачем до відзиву на апеляційну скаргу надано виписку банку за особовим рахунком ОСОБА_2 (а. с. 65 81 т. 2), яка підтверджує рух коштів на рахунку, в тому числі видачу кредиту та його часткове погашення, та узгоджується із розрахунком заборгованості.

Апеляційний суд приймає до уваги, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин, на які посилався позивач, та відсутність належних доказів, в тому числі доказів надання кредиту в іноземній валюті та відсутність фінансових документів в цілому, оскільки такі доводи фактично зводяться до незгоди із висновками суду, не спростовують їх і не можуть бути підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо протиправності рішення суду в частині стягнення боргу в іноземній валюті не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги, що розрахунок заборгованості має здійснюватися з урахуванням курсу євро до української гривні, встановленого Національним банком України.

Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено також, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

ПАТ КБ «Правекс-Банк» здійснює свою діяльність на підставі ліцензії НБУ № 7 від 10 жовтня 2011 року (на час укладення кредитного договору - № 7 від 03 грудня 2001 року), що включає дозвіл на проведення операцій з іноземною валютою.

Апеляційний суд враховує, що правомірність надання кредиту в іноземній валюті доводами апеляційної скарги не ставилася під сумнів.

Не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про припинення кредитного договору, оскільки припинення строку користування кредитом, наслідком якого є право кредитора достроково стягнути заборгованість за кредитом і відсотками в повному обсязі, не припиняє обовязку позичальника щодо погашення заборгованості і сплати штрафних санкцій за неналежне виконання зобовязань за кредитним договором.

Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2013 року відповідачем було сплачено суму по кредиту в меншому розмірі, а саме 137,86 євро замість 303 євро. Разом із тим, дані обставини не звільняють відповідача від виконання обовязків за кредитним договором, зокрема п. 4.4 кредитного договору передбачено обовязок боржника погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позовні вимоги, заявлені поза межами строків позовної давності, не підлягають до задоволення у звязку з їх спливом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Установлено, що відповідач ОСОБА_2 до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви до суду про застосування строків позовної давності не подавала.

При цьому в апеляційній скарзі відповідач лише зазначив про можливість пропущення банком загального строку позовної давності для звернення до суду з позовом, однак безпосередньо застосувати наслідки спливу позовної давності ОСОБА_2 не просила.

Крім цього, із матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 здійснено 11 жовтня 2014 року (а. с. 22 т. 1), тобто відповідачем було перервано строк позовної давності.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо невідповідності кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, недійсності договору на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 230, 229, 233 ЦК України, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктами 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Також згідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, підтверджені правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 про обовязковість врахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, перешкодою для чого не може бути відсутність зустрічного позову.

Разом із тим, не можна ототожнювати врахування інтересів позичальника, що полягає у перевірці обставин укладення договору між сторонами на тих умовах, на які посилається в позові кредитор, оцінці правильності розрахунку заборгованості тощо, із відмовою в задоволенні позову банку на підставі недійсності кредитного договору із підстав, на які посилається позичальник, у випадку відсутності такого позову.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагеєв В.О.

ОСОБА_3