Справа № 135/1106/16-ц
Провадження № 22-ц/772/531/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 рокуСправа № 135/1106/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів Берегового О.Ю., Сопруна В.В.,

за участі секретаря судового засідання Торбасюк О.І., представника скаржника, позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційного банку «Приват-банк» ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до Ре-

куна ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 акціонерного товариства ко-мерційного банку «Приватбанк» ОСОБА_6 на рішення Ла-дижинського міського суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року, ухвале-не в приміщенні суду в м. Ладижині Вінницької області під головуванням судді Корнієнка О.М.,

В С Т А Н О В И В:

11 травня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» ( далі - ПАТ КБ «Приватбанк» ) звернулося у Ладижинський міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_7 про стягнення кре-дитної заборгованості, посилаючись на наступні обставини. 27 жовтня 2006 ро-ку сторони у справі уклали кредитний договір № VIL0AE00000942, на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 21527,46 доларів США на строк до 26 жовтня 2011 року. ОСОБА_7 зобовязався повернути кредит, сплатити відсот-ки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Погашення заборгованості повинно здійснюватися що-місячними платежами, в котрі входить заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, інші витрати згідно умов дійсного правочину. Однак відповідач своє-часно не надавав банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, від-сотками, комісією, іншими витратами, не виконуючи таким чином власні взяті зобовязання. Станом на 06 квітня 2016 року у ОСОБА_7 утворилася заборго-ваність в сумі 84043,87 долари США, яка складається з: 12913,45 доларів США - заборгованість за кредитом, 21533,89 долари США - заборгованість по відсот-ках за користування кредитними коштами, 1440,00 доларів США - заборгова-ність з комісії, 48156,53 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов-язань за договором. Вказану заборгованість банк просив на свою користь стяг-нути з відповідача ОСОБА_7 ( т. 1, а. с. 2-3 ).

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено ( т. 2, а. с. 208-211 ).

Не погоджуючись з ухваленим 27 грудня 2017 року рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_6 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати та ухвалити нове рі-шення про задоволення позову у повному обсязі. Скаржник посилається на не-повне дослідження судом обставин справи, необґрунтованість та незаконність рішення суду, ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесу-ального права.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здій-снюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, проаналізував-ши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтова-ність оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, є законним та обґрунтованим.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 27 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № VIL0AE00000942. Згідно умов даного договору ОСОБА_7 отримав у кредит кошти в розмірі 21527,46 доларів США на купівлю автомобіля, а також сплату страхових платежів, строком до 27 жовтня 2011 року. Сторони домовилися, що погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячно шляхом спла-ти позичальником банку щомісячного платежу, що складається із заборговано-сті за кредитом, відсотками, комісією.

Банк належним чином виконав свої зобовязання, надав кредитні кошти ОСОБА_8 Відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором не ви-конує, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно встановив виниклі між сторонами правовідносини та, посилаючись на норми статей 253, 256-258, 261, 264, 267, 526, 611, 629, 1049, 1054 ЦК України, виходив з того, що звернення стягнення на автомобіль та зарахування 23 червня 2014 року коштів у сумі 3409,59 доларів США у погашення нарахованої пені не може свідчити про добровільне визнання боргу відповідачем чи про добровільну сплату забор-гованості за кредитом. Будь-яких документів, що свідчили б про зворотнє суду не надано. Добровільну сплату сум за кредитом відповідач заперечує. Відтак суд не знайшов підстав для визнання перерваним строку позовної давності, то-му початок перебігу цього строку визначається датою кінцевого строку повер-нення кредиту, визначеною кредитним договором, яким є 26 жовтня 2011 року. Оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом про стягнення за-боргованості лише 11 травня 2016 року, суд вважав, що позов предявлений піс-ля закінчення строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні від 27 грудня 2017 року, як правиль-ними та обгрунтованими.

Строк повернення кредиту сторонами у справі визначений згідно умов укла-деного ними правочину від 27 жовтня 2006 року № VIL0AE00000942 до 26 жовтня 2011 року. Відповідно до договору погашення заборгованості мало здій-снюватися у наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_7 пови-нен надавати банку грошові кошти ( щомісячний платіж ) для погашення забор-гованості за кредитом.

Заперечуючи щодо задоволення позову банку, представник відповідача ад-вокат ОСОБА_9 двічі подавав суду заяви ( від 28 вересня 2016 року та від 27 грудня 2017 року ( т. 1, а. с. 56, т. 2, а. с. 206)) про застосування у вирі-шенні спору строку позовної давності, підкреслюючи, що з часу отримання кре-диту до закінчення строку дії кредитного договору, до звернення банку в суд з даним позовом відповідач жодного разу не вносив кошти для погашення забор-гованості.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 27 грудня 2017 року як законним та обгрунтованим, колегія суддів апеляційного суду виходить із та-кого.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або ін-ша фінансова установа ( кредитодавець ) зобовязується надати кредитні кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти ( частина перша статті 1048 ЦК України ).

Договір є обовязковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України ). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків ( частина перша статті 626 ЦК України ).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно якої зобовязання - це правовідношення, у якому одна сторона ( боржник ) зобовязана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника ви-конання його обовязку. Порушенням зобовязання є його невиконання або ви-конання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне ви-конання ) ( стаття 610 ЦК України ).

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позов-ної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 253 цього Кодексу встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( частина перша статті 261 ЦК України ). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним до-говором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов кредитного договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового плате-жу.

Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 19 бе-резня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс 15.

Частиною третьою статті 254 ЦК України встановлено, що строк виконання кожного щомісячного зобовязання спливає у відповідне число останнього мі-сяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної ка-лендарної дати або настання події, з якою повязано його початок ( стаття 253 ЦК України ).

Частиною першою статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. В силу частини третьої цієї статті після пере-ривання перебіг позовної давності починається заново. Вчинення боржником дій з виконання зобовязання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16, не можуть вважатися добро-вільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема, списання кош-тів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення. Відтак списання частини боргу без волі боржника чи його згоди, чи без його ві-дома та схвалення таких дій не може свідчити про визнання боргу боржником.

Оскаржуючи судове рішення, представники ПАТ КБ «Приватбанк» як в апе-ляційній скарзі, так і в судовому засіданні посилаються на те, що суд безпід-ставно не застосував у вирішенні цього спору норми Закону, що регулюють пе-реривання строку позовної давності. У доведення своєї позиції представник по-зивача в апеляційній скарзі зазначає, що у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором його сторони 27 жовтня 2006 року уклали договір за-стави рухомого майна, згідно умов якого ОСОБА_7 надав у заставу банку ав-томобіль Volkswagen, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав йому на праві власності. У звязку з невиконанням ОСОБА_7 як заставодавцем своїх зобовязань за кредитним договором він передав у за-клад предмет застави для його подальшої реалізації в рахунок погашення забор-гованості. 23 червня 2014 року грошові кошти у розмірі 3409,59 гривень, що надійшли від продажу транспортного засобу, зараховані самим банком у пога-шення заборгованості ОСОБА_7 з пені. За цієї фактичної обставини скаржник стверджує про переривання перебігу строку позовної давності у цій справі у звязку з вчиненням особою дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, а отже банк звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 у ме-жах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги позивача, його представників не можна визнати такими, що заслуговують на увагу, вони не є достатніми, суттєвими для задово-лення скарги та скасування правильного судового рішення, яке відповідає ви-могам матеріального і процесуального права. Ці доводи обєктивно є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, свідчать про незгоду з вис-новком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному судовому рішенні. Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 акціонерного товариства ко-мерційного банку «Приватбанк» ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_10 ОСОБА_2

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

ОСОБА_11 Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко