Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 404/1539/14-ц

провадження № 61-13964св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

ОСОБА_7,

ОСОБА_8,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області, орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області, у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. В.,

Суржика М. М., від 12 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, зобов'язання передати документи, зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2012 року позивач придбав предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, який належав на праві власності ОСОБА_10 та був реалізований на прилюдних торгах. Відповідачі відмовляються у добровільному порядку виселитися із зазначеного будинку, знятися з реєстраційного обліку, надати домову книгу та документи по оплаті житлово-комунальних послуг.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити відповідачів із зазначеного житлового будинку, зобов'язати їх передати позивачу домову книгу, ключі від будинку та документи по оплаті житлово-комунальних послуг.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда, у складі судді Мохонько В. В., від 08 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Виселено ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок продажу будинку з прилюдних торгів право власності ОСОБА_4 на зазначений будинок припинено, а тому вона та члени її сім'ї втратили право користування зазначеним будинком та підлягають виселенню.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для виселення колишнього власника житлового будинку з членами його сім'ї відповідає обставинами справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджується з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 31 травня 2016 року,

ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та розглянув справу по суті, порушивши принцип змагальності сторін, оскільки причини неявки відповідача у судове засідання є поважними (перебування на стаціонарному лікуванні).

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, зобов'язання передати документи, зняття з реєстрації призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи суди встановили, що при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса від 16 березня 2010 року № 1713 про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості на користь

ПАТ «Сведбанк» за кредитним договором від 12 червня 2008 року та примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1208 від 05 серпня

2011 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь КС «Шанс» заборгованості на прилюдних торгах був реалізований зазначений житловий будинок, який належав на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2006 року.

На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 25 січня 2012 року, власником спірного житлового будинку став ОСОБА_3

25 січня 2012 року ОСОБА_3 отримав нотаріально посвідчене свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, право власності ОСОБА_3 на цей будинок зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15 лютого 2012 року.

Згідно довідки квартального комітету м. Кіровограда від 30 квітня 2014 року у належному ОСОБА_3 на праві власності житловому будинку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 та члени її сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до положень статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-197цс16.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи у частині вимог про виселення відповідачів, а також не застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив, на якій підставі та за які кошти ОСОБА_4 набула право власності на спірний житловий будинок, зокрема, чи придбавався цей будинок за кредитні кошти, отримані від ПАТ «Сведбанк» або КС «Шанс», та дійшов передчасного висновку про виселення ОСОБА_4 та членів її сім'ї зі спірного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк