Єдиний унікальний номер 219/8386/17 Номер провадження 22-ц/775/479/2018
Головуючий у 1-ій інстанції Конопленко О.С.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Агєєва О.В., Краснощокової Н.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 219/8386/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття її з реєстрації та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_4, на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року (суддя Конопленко О.С., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, повний текст рішення складено 04 січня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, його виселення та зняття з реєстрації.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідно до ЖК України особа, яка досягла вісімнадцятирічного віку, має ті ж самі права та обов'язки з утримання, користування житлом, як і власник (основний квартиронаймач). За весь час після звільнення (2012 р.) відповідач, який є її сином, не приймав участі в утриманні (сплаті комунальних послуг), ремонті квартири, однак постійно висловлював особисті претензії на квартиру під час конфліктів. Уточнивши свої вимоги, на підставі норм ЖК України та ЦК України, вважала, що відповідача слід позбавити права користування житлом та виселити, оскільки він з квітня 2017 року не спілкується з нею, його місцеперебування невідоме, та окрім того, син знаходиться у розшуку. Уточнивши позовні вимоги, просила визнати, що відповідач не проживав, не оплачував утримання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, внаслідок чого втратив право користування житлом за вказаною адресою, тому підлягає виселенню та виписці.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

На думку позивача, суд вийшов за межі позовних вимог, посилаючись у рішенні на норми ст. 321 ЦК України. Проте вона не обґрунтовувала позов цією нормою. При цьому суд не звернув уваги на те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, що в підсумку може привести до порушення прав позивача на житло. Зазначає, що в рішенні відсутні посилання на норми закону на підставі яких суд відхилив їх аргументи та доказову базу, зокрема відповідь поліції, де зазначено, що відповідач знаходиться у розшуку. Вважає, що судом неправильно всиновлені обставини справи та суд за своєю ініціативою незаконно збирав докази, витребувавши інформацію з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача сповіщений про час та місце розгляду справи під розписку.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач є власниками (по 1/2 частині кожний) квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 травня 2013 року серії НОМЕР_1 (а. с. 5, 15), що також підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованою 27 грудня 2017 року за № 109167786 (а. с. 69-70).

Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за № 2604, виданої 18 серпня 2017 року головою квартального комітету № 17 Бойко М.А., у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані позивач та відповідач, який згідно зазначеної довідки є сином ОСОБА_2, та фактично не проживає у зазначеній квартирі з 01 червня 2015 року (а. с. 18).

Відповідно до інформації, наданої першим заступником міського голови Бахмутської міської ради Савченко Т.М. за вих. № 3631 від 13 вересня 2017 року, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 16 травня 2012 року (а. с. 32).

В актах за №№ 4 від 21 серпня 2017 року, підписи в яких завірені головою комітету мікрорайону «Центральний» Пляшечник Л.В., зазначено, що ОСОБА_8, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3, та ОСОБА_9, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4, підтверджують ту обставину, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, однак не проживає за вказаною адресою з 01 червня 2016 року, перебуває на обліку в наркодиспансері (а. с 71).

Позивач сплачувала вартість комунальних послуг з обслуговування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до квитанцій: № 0.0.760738621.1 від 10 травня 2017 року (а. с. 6), № 0677-4106-6180-0377 від 08 листопада 2016 року (а. с. 7) та № 0.0.783821413.1 від 13 червня 2017 року (а. с. 8).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2В, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство України не передбачає визнання власника таким, що втратив право користування належним йому житлом, а задоволення позову призведе до звуження непорушного права відповідача на користування своєю власністю на власний розсуд.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частина перша ст. 317 ЦК України визначає три складові змісту права власності, які нерозривно пов'язані між собою.

З огляду на положення частини 2 цієї статті, зміст права власності, тобто обсяг прав володіння, користування та розпорядження не може змінюватися залежно від місця проживання власника та місцезнаходження майна. Наведена норма покликана гарантувати реалізацію принципу однакового регулювання цивільних відносин, закріпленого в ч. 6 ст. 4 ЦК.

Згідно із частині 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, одним з найвагоміших правил щодо здійснення права власності є положення про здійснення власником правомочностей своїм майном на власний розсуд. Тобто власник здійснює їх за власною волею і не зобов'язаний отримувати на це дозвіл інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 є власником 1/2 квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 травня 2013 року серії НОМЕР_1, що також підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованого 27 грудня 2017 року за № 109167786.

Отже, посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. ст. 395, 399, 403 ЦК України є безпідставними, оскільки вони стосуються речових прав на чуже майно, в той час, як відповідач у справі ОСОБА_3 є співвласником квартири стосовно якої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Безпідставним є посилання позивача на ст. 365 ЦК України, якою передбачено припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, оскільки припинення права власності ОСОБА_3 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 не є предметом даного позову.

Як на підставу для задоволення своїх позовних вимог позивач посилається на ст. 322 ЦК України, згідно з якою, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Проте, з аналізу діючого законодавства випливає, що невиконання цього обов'язку власником майна, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням або його виселення.

Су першої інстанції правильно посилався на статтю 321 ЦК України приписи якої встановлюють, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 2 цієї статті встановлює загальне правило, згідно з яким власник може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Наприклад, ст. 362 ЦК визначає, що «продавець частки у праві спільної часткової власності має право продати її стороннім особам лише за умови, що інші співвласники відмовляються від її придбання».

Позбавлення власника права власності можливе в судовому порядку у випадках звернення стягнення на майно за його борговими зобов'язаннями, конфіскації майна як санкції за скоєні адміністративні правопорушення чи кримінальні злочини.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання на ст. 72 ЖК України, згідно з якою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, оскільки в цій статті мається на увазі визнання наймача жилого приміщення таким, що втратив право користування, а не власника майна.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За частинам 1 та 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі № 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що чинне законодавство України не передбачає визнання власника таким, що втратив право користування належним йому майном, оскільки задоволення такого позову призведе до звуження непорушного права відповідача на користування своєю власністю на власний розсуд.

У зв'язку з викладеним, інші доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.В. Агєєв

Н.С. Краснощокова