Справа № 353/279/18
Провадження № 2/353/188/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року м.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Лущак Н.І.

з участю секретаря судового засідання Бойка В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумач в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно штемпеля на конверті 14.03.2018 року ОСОБА_2,який діє в інтересах ОСОБА_1, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, про стягнення коштів за договором позики від 02.06.2014 року, в розмірі 500,0 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 12955,0 грн., а також пені в розмірі 456,25 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 11821,44 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 02.06.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 8000 доларв США для сімейних потреб, які зобовязався повернути до 15.03.2015 року кожних три місяці рівними частками. За невиконання або неналежне виконання обовязку щодо повернення коштів боржник сплачує кредитору пеню в сумі 0,25% від позиченої суми за кожен день прострочення. Відповідач виконав умови договору частково, передавши представнику позивача ОСОБА_4 7500,00 доларів США. Зобовязання по поверненню коштів до 15.03.2015 року відповідач не виконав в повному обсязі. Залишок заборгованості становить 500 доларів США, а також 456,25 доларів США пені, з розрахунку 0,25% від позиченої суми за кожен день прострочення. Крім цього просив стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. від 29.03.2018 року вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження. Також даною ухвалою було встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 22) відповідач ОСОБА_3 отримав вищевказану ухвалу суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами 05.04.2018 року, однак, станом на 02.05.2018 року, відзиву на позовну заяву суду не надав, а тому у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У зв'язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.06.2014 року між ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (відповідач) був укладений договір позики, що підтверджується розпискою (а.с. 20), згідно якого ОСОБА_3 (відповідач) одержав від ОСОБА_1 (позивач) грошові кошти в розмірі 8000 доларів США грн., які зобовязався повернути до 15.03.2015 року рівними частками кожних три місяці. За невиконання або неналежне виконання свого обовязку щодо повернення коштів в строк зазначений у розписці, боржник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,25% від призначеної суми за кожний день прострочки.

27.10.2014 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_4 (представнику позивача) 2500 доларів США у рахунок погашення боргу за борговою розпискою, 16.05.2015 року 2000 доларів США, а 29.05.2015 року 3000 доларів США, що підтверджується відмітками в на борговій розписці (а.с. 20 зворот), тобто в загальній сумі ОСОБА_3 повернув 7500 доларів США заборгованості за борговою розпискою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визнані родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст. 526, 625 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 02.09.2015 року по справі № 6-369цс15, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач прийняті на себе зобов'язання за договором позики щодо своєчасного повернення коштів не виконував та відповідно до розрахунку позивача допустив виникнення заборгованості в розмірі 956,25 доларів США, що згідно курсу НБУ від 14.03.2018 року еквівалентно 24776,44 грн., яка складається з: 500,00 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 12955,00 грн. суми основного боргу; 456,25 доларів США (ставка пені 0,25% х 365 построчених днів = 456,25 доларів США), що згідно курсу НБУ еквівалентно 11821,44 грн. (а.с. 2).

Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за вказаним договором позики, відповідачем по справі суду не представлено.

Згідно з статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за борговою розпискою від 02.06.2014 є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. (квитанція № НОМЕР_1 від 14.03.2018 року, а.с. 1).

Виходячи із викладеного на підставі ст.ст. 525, 526, 527, 530, 533, 549, 610, 611, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України та керуючись ст.ст. керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, заборгованість за неналежне виконання грошового зобовязання за борговою розпискою від 02.06.2014 року 956,25 (Девятсот пятдесят шість) доларів США 25 центів, що згідно курсу НБУ станом на 14.03.2018 року еквівалентно 24776 (Двадцять чотири тисячі сімсот сімдесят шість) грн. 44 коп

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 - 704 (Сімсот чотири) грн. 80 коп. понесених позивачем судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.І. Лущак