Справа №443/1263/17
Провадження №2/443/353/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Шальвіра ІІ.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жидачів Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Гніздичівської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, якою просить ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на такі приміщення: будинок охорони, 1988 року побудови та зеротоку, в складі зерноскладу №1, 1990 року побудови, зерноскладу №2, 1968 року побудови, зерноскладу №3, 1965 року побудови, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те що, маючи намір займатися тваринництвом, він вирішив придбати дані приміщення у відповідача, а тому між позивачем, з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Кохавина» в особі її директора Канюки Мирона Степановича (на даний час покійний), який діяв на підставі довіреності, з другої сторони, 16 березня 2014 року, було укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель, а саме: зернотоку, де знаходяться зерносклади №1, №2, №3 та будинок охорони, які розташовані в АДРЕСА_1.

За придбані нежитлові будівлі позивач сплатив відповідачу 75 тис. грн, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордера №34 від 18.03.2014 року.

Уклавши договір купівлі-продажу, позивач вирішив зареєструвати своє право власності на придбані приміщення, але коли звернувся до державного реєстратора з приводу реєстрації права власності на придбане майно, то йому було рекомендовано звернутися до нотаріуса з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. В свою чергу нотаріус відмовив позивачу у нотарільному посвідченні договору, оскільки відсутні будь-які правовстановлюючі документи на придбане майно. Таким чином, у зв»язку з неналежним оформленням договору купівлі-продажу нерухомого майна та відсутністю реєстрації права власності на будинок охорони та зерносклади, нотаріус немає можливості за позивачем, як за правонабувачем за договором купівлі-продажу, посвідчити відповідний договір купівлі-продажу нерухомого майна, тому позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на придбані будівлі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачів, які позовні вимоги підтримали, представника третьої особи, який позов визнав, дослідивши надані сторонами письмові докази, дав їм оцінку і вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань.

З пояснення відповідача ОСОБА_3, даного в судовому засіданні вбачається, що він працював головою колгоспу ім.Кірова в смт.Гніздичів і за час його керівництва даним колгоспом протягом 1968-1990 років господарським способом було побудовано зернотік у складі трьох приміщень (зерноскладів) №№ 1, 2, 3 та будинок охорони, тобто без всякої будівельно -технічної документації. Дані будівлі були взяті на баланс колгоспу.

В подальшому даний колгосп був реформований у ССП ім.Кірова, а пізніше було створено ТзОВ фірма «Кохавино». Директором фірми був призначений Канюка Мирон Степанович.

Оскільки фірма мала великий борг перед ДПІ за несплачені податки, тому було вирішено продати зернотік (склади) та будинок охорони, а за виручені кошти розрахуватися з боргами перед ДПІ, що й було зроблено.

Аналогічні пояснення суду дав ОСОБА_2.

З пояснення представника третьої особи-селищного голови Гніздичівської селищної ради Оліяра І.І., даного в судовому засіданні вбачається, що на території Гніздичівської селищної ради Жидачівського райну Львівської області знаходиться ТЗоВ фірма «Кохавина», яка орендує землю, що належить селищній раді. Фірма за оренду землі заборгувала селищній раді коло тридцяти тисяч гривень. Крім того Оліяру І.І. відомо, що фірма мала велику заборгованість перед ДПІ, а тому з метою розрахуватися з боргами, засновники фірми вирішили продати зернотік, який складається із трьох приміщень зерноскладу та будинок охорони. Дане майно придбав гр-н ОСОБА_1

Згідно Договору купівлі-продажу від 16 березня 2014 року , укладеного між ТзОВ фірма «Кохавина» в особі директора Канюки Мирона Степановича та ОСОБА_1, останній придбав зернотік, який складається із трьох приміщень та будинок охорони, розташовані по АДРЕСА_1 . Відчужуване майно належить Товариству з обмеженою відповідальністю фірмі «Кохавина» з 31 грудня 1997 року та знаходиться у нього на балансі.

16 березня 2014 року на підставі Акту прийому-передачі майна, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Кохавина» в особі директора Канюка Мирона Степановича передав, а ОСОБА_1 прийняв майно: тік із трьох зерноскладів: зерносклад №1, інвентарний номер 17, 1965 року побудови , зерносклад №2, інвентарний номер 110, 1969 року побудови, зерносклад №3, інвентарний номер 112, 1990 року побудови та будинок охорони , інвентарний номер 118, 1988 року побудови.

Згідно накладної №34 від 18.03.2014 року ОСОБА_1 відпущено через ТЗоВ фірма «Кохавина» тік у виді трьох складів та будинок охорони.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №34 ОСОБА_1 сплатив товариству з обмеженою відповідальністю фірмі «Кохавина» 75 000 грн.

Позивач вказує, що з 16 березня 2014 року, тобто з часу передачі йому у власність зернотоку у складі трьох зерноскладів та будинку охорони і до цього часу він фактично володіє, користується вказаним нерухомим майном. Будь-яких претензій з боку третіх осіб відносно придбаного ним вищевказаного нерухомого майна не заявлялось.

Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст.81 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст..328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі право чинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на майно , яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, належить власнику товару. Якщо продавець не є власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник має право вимагати його повернення.

У відповідності до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім дговорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно,які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України»Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будь-які дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закну, можуть вчинатися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Зкону.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтовними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявними доказами підтверджено та визнано самими відповідачами, що позивач фактично отримав право власності на придбане майно, тавраховуючите, що з боку ТзОВ фірма «Кохавина» в особі директора Канюки Мирона Степановича, відповідно до діючого законодавства, не було передано відповідні правовстановлюючі документи для реєстрації до державного нотаріуса у зв'язку з їх втратою, позбавлений можливості належним чином у позасудовому порядку зареєструвати своє право на це майно, чим порушені його права та охоронювані законом інтереси, які підлягають захисту шляхом визнання права власності на придбане позивачем майно.

Керуючись ст.ст.259, 263, 264 ЦПК України, ст.ст.220, 328, 334, 650, 655Я, 657 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_1, виданий 05 липня 1997 року Жидачівським районним відділом міліції Львівської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, який зареєстрований АДРЕСА_2, фактично проживає у АДРЕСА_3, право власності на приміщення будинку охорони, 1988 року побудови, площею 45,3 кв.м., приміщення зерноскладу №1, 1990 року побудови, площею 1224,5 кв.м., приміщення зерноскладу №2, 1968 року побудови, площею 662,7 кв.м., приміщення зерноскладу №3, 1965 року побудови, площею 497,4 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня моменту проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко