ПОСТАНОВА

Іменем України

11 квітня 2018 року м. Кропивницький

справа № 388/686/16-ц

провадження № 22-ц/781/770/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Чельник О.І., Черненка В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - адвокат ОСОБА_2

представник позивача за довіреністю - ОСОБА_3

відповідач - Сільськогосподарський виробничий кооператив «Боківський»

представник відповідача за довіреністю - Гончаренко Віталій Олексійович

третя особа - відділ Держгеокадастру у Долинському районі Кіровоградської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 08 лютого 2018 року у складі судді Баранського Д.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Боківський», третя особа: відділ Держгеокадастру у Долинському районі Кіровоградської області про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Боківський», третя особа: відділ Держгеокадастру у Долинському районі Кіровоградської області про визнання правочину недійсним.

Зазначав, що він на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 7,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Починаючи з 2005 року сільськогосподарський виробничий кооператив «Боківський» (далі - СВК «Боківський») користувався належною йому земельною ділянкою згідно з договором оренди землі, укладеним строком на п'ять років та зареєстрованим 13 квітня 2005 року за № 602.

У 2010 році СВК «Боківський» продовжив обробляти земельну ділянку без укладення договору оренди землі. На його звернення з приводу укладення договору оренди землі, відповідач до цього часу не надав на підпис примірник договору із усіма істотними умовами, які б були обумовлені сторонами. Щороку до 2013 року він отримував від СВК «Боківський» плату за користування землею. Знаючи, що договору оренди землі з СВК «Боківський» не укладав, він вирішив укласти договір оренди землі з іншим орендарем. На вимогу до СВК «Боківський» не здійснювати обробіток земельної ділянки, він отримав відмову з тих підстав, що між ним та відповідачем 3 січня 2010 року укладений договір оренди землі строком на десять років. У квітні-травні 2014 року у Кіровоградському окружному адміністративному суді під час розгляду адміністративного позову він отримав копію договору оренди та виявив, що його не підписував, доручень на його підписання нікому не давав, а відтак спірний договір оренди землі складений з недодержанням вимог встановлених ч.ч.2,3 ст.203 ЦКУ, тому повинен бути визнаний недійсним за відсутності волевиявлення на його укладення.

Просив суд, визнати недійсним договір оренди землі від 03 січня 2010 року укладений від його імені із СВК «Боківський», зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» в Долинському районі Кіровоградської області 29 листопада 2010 року.

Ухвалами Долинського районного суду Кіровоградської області від 6 червня 2017 року та 02 листопада 2017 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 08 лютого 2018 рокув задоволенні позову відмовлено. Суд встановив, що договір оренди, укладений між сторонами, є розірваним в установленому законом порядку та відмовив в позові через відсутність предмету спору (а.с.200-201).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що судом не були враховані та дослідженні наслідки існування незаконного оспорюваного договору оренди землі від 03 січня 2010 року, а саме нарахування йому збитків завданих СВК «Боківський» за користування ним своєю ж земельною ділянкою, які станом на сьогоднішній день стягуються із його пенсії. Також судом не взято до уваги доводи, що предметом спору є саме недійсність договору, тобто невідповідність умов договору вимогам чинного на момент його укладення законодавства. Наслідком такої невідповідності є прийняття судом рішення про визнання договору недійсним, тобто про його анулювання, як юридичного факту, який був наслідком виникнення зобов'язання.

Апеляційне провадження відкрито 22 березня 2018 року (а.с.216).

Голова СВК «Боківський» Бойко Г. у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що 03 січня 2010 року між ОСОБА_1 та СВК «Боківський» укладено договір оренди земельної ділянки, площею 7,25 га, розташованої на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області строком на 10 років, який 29 листопада 2010 року зареєстрований у державному підприємстві «Центр ДЗК» за № 70.27 липня 2017 року рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області, яке вступило в законну силу, вказаний договір оренди землі від 03 січня 2010 року розірваний, про що проведено відповідну реєстрацію припинення договору. Таким чином на час розгляду справи в суді першої інстанції відсутній предмет спору, а розірваний договір оренди не можна визнати недійсним. Просив розглянути справу за відсутності представника відповідача (а.с.233).

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, підтвердила, що здійснена державна реєстрація припинення договору оренди з відповідачем, укладено новий договір оренди з іншою особою.

Третя особа відділ у Долинському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в письмовому поясненні зазначив, що 30 серпня 2017 року скасовано реєстрацію договору оренди, укладеного 03 січня 2010 року, та просив розглянути справу за відсутності представника (а.с.243-245).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Статтею 215 ЦПК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі (ст.14 Закону України «Про оренду землі»).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Істотні умови договору оренди визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі» і за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивач на підставі Державного акту є власником земельної ділянки площею 7,25 га, розташованої на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області ( а.с.7).

В позовній заяві позивач зазначав, що відповідач використовував його земельну ділянку на підставі укладеного в 2005 році договору оренди строком на 5 років.

03 січня 2010 року між сторонами укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 10 років, договір зареєстровано 29 листопада 2010 року ( а.с.8-10).

Позов про визнання договору оренди недійсним подано в травні 2016 року (а.с.2).

Матеріалами справи підтверджується, що у квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Боківський» про розірвання договору оренди від 03 січня 2010 року, при цьому посилався на те, що оскільки станом на 2014 рік СВК «Боківський» сплачував орендну плату значно в меншому розмірі, ніж інші орендарі, він вирішив розірвати договір оренди та 24 червня 2014 року відповідно до п.39 договору, який передбачав розірвання договору в односторонньому порядку, надіслав відповідачу за шість місяців письмове попередження про розірвання договору. Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року, яке набрало законної сили, договір оренди від 03 січня 2010 року визнано розірваним (а.с.173-175), в зв'язку з чим 30 серпня 2017 року в установленому законом порядку скасовано реєстрацію договору оренди від 03 січня 2010 року.

Таким чином, позивач спочатку подав до суду позов про розірвання договору оренди, пізніше подав позов про визнання цього ж договору недійсним. Ці позови за своєю правовою природою є взаємовиключними.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України).

23 грудня 2015 року Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України прийнято постанову за наслідками розгляду справи № 3-1143гс15. Обставини даної справи стосувались спору про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, який в процесі судового розгляду був розірваний угодою сторін з поверненням об'єкту оренди. Верховний Суд, пославшись на приписи частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, зазначив, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором. Оскільки договір сторони розірвали, а майно повернули, то зобов'язання за спірним договором є припиненими. Отже визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

Аналогічний правий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 04 жовтня 2017 року у справі №3-1071 гс 17, який суд першої інстанції врахував при вирішенні спору.

Рішення суду щодо відмови в позові про визнання недійсним договору оренди землі є правильним, оскільки встановлено, що він є розірваним в установленому законом порядку і він не створює жодних юридичних наслідків, що узгоджується із роз'ясненнями, викладеними в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1залишити без задоволення, а рішенняДолинського районного суду Кіровоградської області від 08 лютого 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 16 квітня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: О.І. Чельник

В.В. Черненко