У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2018 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого-судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа,-

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.10.2017 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № 54888435 за заявою стягувана на виконання виконавчого листа Черкаського районного суду Черкаської області №2/707/642/15 від 04.09.2015 року. Згідно з виконавчим листом Черкаського районного суду Черкаської області від 4.09.2015 №2/707/642/15 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 26800,00 грн. та судовий збір в сумі 268,00 грн. На теперішній час ОСОБА_1 не виконує зобовязання за виконавчим документом. З метою повного та своєчасного виконання рішення суду, просить суд вирішити питання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1

Приватний виконавець в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений, причини неявки суду не відомі.

Судом встановлено, що 12.10.2017 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № 54888435 за заявою стягувана на виконання виконавчого листа Черкаського районного суду Черкаської області № 2/707/642/15 від 04.09.2015 року.

Згідно з виконавчим листом Черкаського районного суду Черкаської області від 04.09.2015 року №2/707/642/15 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 26800,00 грн. та судовий збір в сумі 268,00 грн.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України визначені в Законі України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», в редакції чинній на момент звернення із поданням до суду та на момент розгляду подання, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Суд вважає, що застосування заявлених обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування.

В інформаційному листі Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» судам роз'яснено, що "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3ст. 11 Закону "Про виконавче провадження" позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, і тягар доказування в таких справах покладається на державного виконавця (приватного виконавця).

Крім того, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_3 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Також, позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов'язання, також викладена в рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Отже, аналізуючи вказані норми Закону, словосполучення «ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням (судовим рішенням)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Крім того, відповідно до положень ч.3 ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, на які посилається суб`єкт подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Саме невиконання боржником зобовязань та наявність заборгованості, відсутність у нього офіційних доходів та майна, на яке можливо звернути стягнення, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків.

Належних доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань та отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, а також викликів державного виконавця до подання не подав.

Суд враховує, що невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, але приватним виконавцем не доведено, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, хоча має змогу виконувати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Враховуючи вимоги ст. 33 Конституції України про те, що кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання і право залишити територію України, Конвенцію про захист прав і основоположних свобод, суд прийшов до висновку, що в задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.441 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа - відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О. А. Смоляр