Постанова

іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 754/21847/13-ц

провадження № 61-3145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 3 липня 2015 року, ухвалене у складі судді Ярошенка С. В., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року, ухвалене колегією суддів у складі: БіличІ. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» звернулося з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Товариство з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс» (далі - ТОВ «Полібудсервіс Плюс»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 1 лютого 2008 року між банком та ТОВ «Полібудсервіс Плюс» укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-KJI, предметом якого, з урахування укладених додаткових угод, було надання кредитних коштів у сумі 1 300 000 грн зі сплатою 19% річних та 885 000 євро зі сплатою 13% річних. Додатковою угодою № 4 від 4 липня 2008 року банк переоформив позичальнику мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітами у сумі, еквівалентній 15 100 000 грн, зі сплатою 20% річних та 14% річних у євро.

Додатковою угодою № 20 від 31 липня 2009 року банк переоформив позичальнику мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютний кредит у сумі 3 153 000 грн, 1 386 511,12 доларів США та 814 200 євро.

Також сторонами договору неодноразово укладалися додаткові угоди, за якими змінювалися процентні ставки за складовими валют.

1 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_12 укладений договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за договором № 11-08-КЛ від 1 лютого 2008 року передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належав іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2005 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 2 червня 2005 року за № 9754.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надав позичальнику кредитні кошти. Проте ТОВ «Полібудсервіс Плюс» зобов'язання за вказаними договорами не виконало належним чином.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавець ОСОБА_12 помер, про що банку стало відомо 17 грудня 2010 року із заяви спадкоємця ОСОБА_5, банк 28 жовтня 2013 року звернувся до відповідачів як спадкоємців іпотекодавця із заявами про задоволення вимог кредитора, які відповідачами не задоволені. Сума заборгованості становить 14 594 273,67 грн.

На підставі викладеного, посилаючись на те, що відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, банк просив у рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за банком.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року, викладеною в протокольній формі, позивача ПАТ «Банк «Таврика» замінено на його правонаступника ОСОБА_4

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 3 липня 2015 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 14 594 273,67 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, яка є власністю відповідачів, шляхом передачі квартири у власність ОСОБА_4

Суд мотивував своє рішення доведеністю позивачем невиконання позичальником умов кредитного договору та розміру заборгованості, яка утворилася внаслідок такого невиконання, та дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі квартири у власність позивача з посиланням на статті 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 1 лютого 2008 року, яка станом на 9 грудня 2013 року становить 14 594 237,67 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 46,20 кв.м, яка належить на праві власності в порядку спадкування за законом після іпотекодавця ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1: ОСОБА_5 у розмірі 1/5 частки квартири; ОСОБА_6 у розмірі 1/8 частки квартири; ОСОБА_13 у розмірі 1/8 частки квартири;ОСОБА_8 у розмірі 1/8 частки квартири, за ціною 1 454 551,88 грн, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Суд мотивував своє рішення тим, що умовами договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності іпотекодержателем, тому позивач має право вимагати застосування такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки судом.

Нотаріально посвідчені договори про відступлення вимоги за договором іпотеки підтверджують право ОСОБА_4 як іпотекодержателя на підтримання вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ним у повному обсязі сплачено ціну відступлення права вимоги.

Спадщину, до складу якої входить передана в іпотеку квартира, прийняли відповідачі, яким державним нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину, тому вони на підставі статей 1218, 1282 ЦК України, статті 23 Закону України «Про іпотеку» зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Розмір заборгованості, в рахунок погашення якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідає розміру заборгованості, визначеному рішенням Господарського суду м. Києва від 5 лютого 2014 року у справі № 910/25005/13, яке набрало законної сили.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, доповнену у травні 2016 року, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредит надано позичальнику до 31 січня 2010 року. 4 жовтня 2010 року банк надіслав позичальнику ТОВ «Полібудсервіс Плюс» вимогу про повне погашення заборгованості у розмірі 26 146 162,91 грн до 10 листопада 2010 року. Отже з 11 листопада 2010 року почався перебіг позовної давності, яка спливла 10 листопада 2013 року.

У зв'язку з невиконанням товариством вимог банку 3 грудня 2010 року державним виконавцем на підставі виконавчих написів нотаріуса про звернення стягнення на заставне майно товариства, вартість якого згідно з договорами застави становила 20 470 220,85 грн, відриті виконавчі провадження. Державний виконавець вилучив все майно товариства загальною вартістю 40 346 915,48 грн, якого було достатньо для погашення усієї заборгованості позичальника, проте майно було вкрадено.

Після спливу позовної давності, 20 грудня 2013 року банк звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до ТОВ «Полібудсервіс Плюс» про стягнення заборгованості у сумі 14 594 273,67 грн. Рішенням від 5 лютого 2014 року суд стягнув на користь позивача вказану заборгованість без підтвердження суми заборгованості боржником або спадкоємцями померлого іпотекодавця.

12 листопада 2013 року (також після спливу позовної давності) банк звернувся з позовом про звернення стягнення на квартиру, яка була передана ОСОБА_12 в іпотеку банку.

У лютому-березні 2015 року, не зважаючи на ухвалення Господарським судом м. Києва рішення про стягнення заборгованості з позичальника, яке набрало законної сили та припинило кредитні відносини, банк відступив право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки ТОВ «Кредекс Фінанс», яке відступило право вимоги ОСОБА_4

Суди першої та апеляційної інстанцій не дали оцінку вказаним протиправним діям банку та наведеним обставинам, які свідчать про відсутність боргу у товариства, безпідставно відмовили у застосуванні позовної давності та не надали належної оцінки звіту з оцінки квартири від 30 листопада 2015 року.

Суди, на думку заявника, безпідставно відмовили у задоволенні клопотань про призначення у справі експертизи для спростування наявності заборгованості та про зупинення провадження у справі до отримання результатів експертизи, призначеної Подільським районним судом м. Києва у кримінальній справі щодо розтрати майна ТОВ «Полібудсервіс Плюс» в особливо великих розмірах на користь банку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що 1 лютого 2008 року між Акціонерним банком «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Таврика», та ТОВ «Полібудсервіс Плюс» укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі 1 300 000 грн до 29 січня 2010 року зі сплатою 19 % річних за користування кредитними коштами.

Додатковою угодою № 1 від 11 березня 2008 року банк переоформив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітами у сумі 1 300 000 грн та 885 000 євро зі сплатою за користування кредитними коштами 19 % річних у гривні та 13 % річних у євро.

Додатковою угодою № 2 від 14 травня 2008 року змінено розмір процентної ставки на 20 % річних у гривні та 14 % у євро.

Додатковою угодою № 4 від 4 липня 2008 року банк переоформив позичальнику мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі, еквівалентній 15 100 000 грн. Згідно з додатковою угодою з 4 липня 2008 року кредитні кошти надаються у доларах США; за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 20 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 14 % річних у євро.

Додатковою угодою № 5 від 29 вересня 2008 року змінено розміри процентних ставок на 23 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 15 % річних у євро.

Додатковою угодою № 8 від 9 жовтня 2008 року змінено розміри процентних ставок на 24 % річних у гривні, 18,5 % річних у доларах США та 16 % річних у євро.

Додатковою угодою № 15 від 28 листопада 2008 року змінено розміри процентних ставок на 25 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 16 % річних у євро.

Додатковою угодою № 20 від 31 липня 2009 року банк переоформив позичальнику мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютний кредит у сумі 3 153 000 грн, 1 386 511,12 доларів США та 814 200 євро.

1 лютого 2008 року між Акціонерним банком «Таврика» (іпотекодержатель) та ОСОБА_12 (іпотекодавець) укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 313.

Відповідно до умов даного договору для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 1 лютого 2008 року з усіма змінами і доповненнями до нього, іпотекодавець передав іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2005 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 2 червня 2005 року за № 9754.

Відповідно до пункту 6.4 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя в рахунок виконання боргових зобов'язань позичальника за кредитним договором. Перехід права власності на предмет іпотеки здійснюється в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель надсилає позичальнику іпотечне повідомлення з вказівкою про загальну суму боргових зобов'язань та граничний строк погашення боргових зобов'язань. У випадку непогашення позичальником боргових зобов'язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов'язань, вказаному в іпотечному повідомленні. Оцінка предмета іпотеки здійснюється суб'єктом оціночної діяльності, визначеним іпотекодержателем. При цьому дана обумовленість, яка визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Банк виконав зобов'язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит.

ІНФОРМАЦІЯ_1 іподекодавець ОСОБА_12 помер. Спадщину, до складу якої входить передана в іпотеку квартира, прийняли ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яким державним нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину.

Позичальник зобов'язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 9 грудня 2013 року прострочена заборгованість за кредитом становить 14 594 273, 67 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 5 лютого 2014 року у справі № 910/25005/13 стягнуто з ТОВ «Полібудсервіс Плюс» на користь ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 1 лютого 2008 року станом на 20 грудня 2013 року у розмірі 14 594 795,23 грн.

За договорами про відступлення права вимоги № 10/260215 та № 26/02/15 від 26 лютого 2015 року, укладеними відповідно між ПАТ «Банк«Таврика» і ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_4, до ОСОБА_4 перейшли права вимоги до відповідачів за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Відповідно до звіту про оцінку майна станом на 30 листопада 2015 року ринкова вартість переданої в іпотеку квартири становить 1 484 506, 34 грн.

Згідно зі статтею 1281 ЦК Україниспадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Апеляційний суд, встановивши обставини справи та оцінивши зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заборгованості за кредитним договором у вказаному позивачем розмірі, набуття відповідачами статусу іпотекодавців та наявність підстав для звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру для погашення заборгованості у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Проте частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, з аналізу положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України вбачається, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

З урахуванням наведених норм права та положень іпотечного договору касаційний суд, не обмежуючись доводами касаційної скарги, вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя на нього, оскільки такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту прав іпотекодержателя; застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється або шляхом проведення прилюдних торгів або шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Судами попередніх інстанцій на підставі належних і допустимих доказів встановлено фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, досліджені зібрані у справі докази, що не перешкоджає ухваленню нового рішення.

За таких обставин касаційний суд частково задовольняє касаційну скаргу, скасовує рішення Деснянського районного суду м. Києва від 3 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру.

Посилання заявника на те, що судами безпідставно відмовлено у застосуванні позовної давності тривалістю у три роки, оскільки позов подано після її спливу, що є підставою для відмови у його задоволенні, не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У рішенні суду першої інстанції зазначено, що ОСОБА_5 та її представники, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судовому засіданні просили застосувати строки, встановлені статтею 1281 ЦК України.

Проте, оскільки порядок звернення стягнення на предмет іпотеки встановлений спеціальним Законом України «Про іпотеку», строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність.

Заява про застосування загальної позовної давності тривалістю у три роки до винесення рішення судом першої інстанції у матеріалах справи відсутня, а апеляційний суд обґрунтовано не дав оцінку доводам, викладеним у такій заяві від 15 березня 2016 року, оскільки вона подана після ухвалення рішення судом першої інстанції.

У зв'язку з ухваленням за результатами розгляду касаційної скарги нового рішення про відмову у задоволенні позову, суд касаційної інстанції відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України стягує з позивача на користь ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 3 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак