Справа № 450/3018/17 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/783/255/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Мельничук О.Я.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з участю третьої особи ОСОБА_4, про визнання права власності в порядку спадкування,-

встановила:

Позивач ОСОБА_5 в листопаді 2017 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок (збудований до 1930р), загальною площею 51,3 м.кв., що знаходиться за адресою вул. Шухевича, 11, с. Нижня Білка, Пустомитівського району, Львівської області, який залишився після смерті її матері ОСОБА_6, померлої 24.03.2012р.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 24.03.2012 року померла її матір, яка за свого життя заповіт не складала, у звязку з чим спадкування майна останньої здійснюється за законом почергово. Вона на день смерті постійно проживала із спадкодавцем та вважається такою, яка фактично прийняла спадщину на вказане спадкове майно. Можливості здійснити своє право на спадкування в позасудовому порядку немає, оскільки спадкодавець за життя не зареєструвала право власності на спадкове майно.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року узадоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_5, з таким не погоджується, вважає незаконним та формальним, оскільки в ході судового розгляду суд не повно з»ясував обставини, які мають значення для справи, тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Покликається на те, що сторони у справі подавали клопотання про розгляд справи у їх відсутність, оскільки факт прийняття спадщини, майна матері позивача ОСОБА_7, сторони не оспорюють.

Вважає, що суд не дотримався вимог процесуального права, оскільки маючи право зобовязати сторін бути присутніми на розгляді справи та надати пояснення чи підтвердити факти, не застосував таке.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Пустомитівського району, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 73,74), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки, при цьому представник позивачки ОСОБА_8 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із участю в цей день в розгляді іншої справи, при цьому доказів на підтвердження зазначених у клопотанні обставин не подав.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із такого.

Згідно із пунктом 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження у встановлених судом фактичних обставинах справи, тому суд залишив без задоволення позовні вимоги за недоведеністю таких.

Крім цього, суд звернув увагу на те, що визнання відповідачем заявлених позовних вимог може порушити права третіх осіб.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

24.03.2012 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 280314 виданим 24.03.2012 року ОСОБА_3 сільською радою Пустомитівського району Львівської області (а.с. 5).

Заповіту спадкодавець на випадок смерті не залишила.

Згідно свідоцтва про народження № 297191 ОСОБА_9, яка народилась 14.11.1953 року, є донькою ОСОБА_10 та ОСОБА_7.

Зазначені дані відповідають паспортним даним позивача у справі ОСОБА_5, яка 11.07.1973 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 (а.с. 7).

Місце реєстрації позивача ОСОБА_5 з 25.01.1985 року є с. Борщовичі, вул Грушевського, 386, Пустомитівського району.

Звертаючись з позовними вимогами про визнання права власності в порядку спадкування, позивач ОСОБА_5 покликалась на те, що 24.03.2012 року померла її матір, яка за життя своїм майном на випадок смерті не розпорядилася. Оскільки на день смерті вона постійно проживала із спадкодавцем, вважається такою, яка фактично прийняла спадщину на спірне спадкове майно (спадкова маса житловий будинок, інші господарські будівлі, земельна ділянка). Зважаючи на відсутність реєстрації права власності на спадкове майно за спадкодавцем, здійснити своє право на спадкування в позасудовому порядку не може. Звертала увагу, що третя особа - донька спадкодавця на спадкове майно не претендує, та не заперечує, щодо визнання права власності за нею.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Статями 1216 та 1217 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), і що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

При цьому статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтями 1268 та 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

В свою чергу, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до статті 3 ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порушене право підлягає захисту лише у випадку, коли вимоги спрямовано до особи, яка його порушила.

Статтею 30 ЦПК України в ред. від 18.03.2004 року передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Із закріпленого в статті 11 ЦПК України в ред. від 18.03.2004 року принципу диспозитивності цивільного процесу слідує, що позивач має право на власний розсуд вказати відповідача, якого він вважає відповідальним за заявленими позовними вимогами.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_5 в позовній заяві, предметом якої є визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визначила відповідачем ОСОБА_3 сільську раду Пустомитівського району.

При цьому, відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Між тим, територіальна громада в особі ОСОБА_3 сільської ради Пустомитівського районуне порушувала права та інтереси позивача ОСОБА_5 та не є органом, який станом на час відкриття спадщини уповноважений видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, в тому числі за наявності іншого спадкоємця, як зазначає сама позивач, тому не є належним відповідачем за заявленим позовом, до іншого спадкоємця позов не розглядався.

Таким чином, спір між позивачем та залученим у справу відповідачем відсутній, а протилежні доводи є помилковими.

В свою чергу, у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Аналогічні розяснення надані у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 р.

Наведене дозволяє прийти висновку, що заміна неналежного відповідача або притягнення другого відповідача (співвідповідача) допускається лише на стадії розгляду справи судом першої інстанції до постановлення рішення суду і виключно за клопотанням позивача, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності суд не має права притягати належного відповідача як співвідповідача з власної ініціативи.

На стадії апеляційного перегляду судового рішення усунути зазначене порушення прав вказаних осіб неможливо.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що матеріали справи не містять доказів того, що спірне майно належало спадкодавцеві на праві власності, не надано таких і апеляційному суду, відтак відсутні підстави для визнання права власності за ОСОБА_5 на спадкове майно.

Відсутні також докази прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_7, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 та вступу в його управління, оскільки зареєстрованим місцем проживання позивачки ОСОБА_5 є с. Борщовичі, вул Грушевського, 386, Пустомитівського району.

В свою чергу, згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як розяснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Докази відмови ОСОБА_5 у вчиненні нотаріусом нотаріальної дії щодо спадкового майна, в матеріалах справи відсутні, не представлені такі і апеляційному суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для вирішення питання судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 травня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_12