АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/3590/18 Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
Унікальний №2/755/2531/18 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд м.Києва у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Макаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 06 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, і, з у рахуванням уточнень до позову, просив винести рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за чотирма договорами позики на загальну суму 250.000 дол.США /а.с.2-4,25-28,64-66/.

Послався на те, що відповідач відмовляється добровільно виконувати підписані ним договори позики, у зв»язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09.11.2016 року позов задоволено у повному обсязі /а.с.103-105/.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10.10.2017 року заочне рішення скасоване /а.с.144-145/.

Повторним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06 лютого 2018 року позов задоволено частково /а.с.196-202/.

Судовим рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 50.000 дол.США за договором від 11.05.2006 року та 252.500 грн., валютний еквівалент 50.000 дол.США, за договором позики від 09.06.2006 року, а в решті позову відмовлено /а.с.157-159/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє за дорученням відповідача ОСОБА_3, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 06 лютого 2018 року в задоволеній частині позовних вимог, та постановити в цій частині нове рішення про відмову у позові /а.с.205-210/.

Скаржник послався на те, що стягуючи позику за договорами від 11.05.2006 року на суму 50.000 дол.США, та за договором від 09.06.2006 року на суму 252.500 грн. (валютний еквівалент 50.000 дол.США), суд, на думку скаржника, не врахував, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв»язку з чим, у позові в цій частині повинно бути відмовлено.

Так, скаржник зазначив, що відповідно до пунктів 2 указаних Договорів позики, від 11.05.2006 року та від 09.06.2006 року, передбачено, що позичальник повинен повернути позику протягом одного місяця від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це. За твердженням скаржника, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, у зобов»язаннях, строк виконання яких визначено моментом вимоги, обчислення позовної давності не пов»язано із фактичним пред»явленням вимоги, а із гіпотетичною можливістю подання цієї вимоги /а.с.206/.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Отже, справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з»явився, представив суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з неможливістю його явки до суду за станом здоров»я.

Оскільки відповідач, не надав документальних підтверджень неможливості з»явитись у судове засідання, суд розглядає його неявку як неповажну, і дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_3.

В силу ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу у межах заявлених доводів, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до нотаріально посвідчених договорів позики, позивач ОСОБА_4 надав відповідачу ОСОБА_3 чотири безвідсоткові позики, зокрема: 1) від 09.06.2006 року у сумі 252.500 грн. (валютний еквівалент 50.000 дол.США); 2) від 11.05.2006 року у сумі 50.000 дол.США; 3) від 22.06.2007 року у сумі 505.000 грн. (валютний еквівалент 100.000 дол.США); 4) від 29.08.2006 року у сумі 252.500 грн.(валютний еквівалент 50.000 дол.США) /а.с.2-4, 64-66/.

Згідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими, відповідно до актів цивільного законодавства. А, відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини позики, які регулюються ст.1046 ЦК України, згідно якої, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як встановлено судом першої інстанції, позика на суму 252.500 грн. що складає 50.000 дол.США по курсу НБУ станом на 29.08.2006 року, позивачем була повернута кредитору 20.08 2010 року у розмірі 50.000 дол.США, що підтверджується власноручною розпискою позивача ОСОБА_5 на зворотній стороні договору позики від 29.08.2006 року /а.с.179/.

У зв»язку з цим, враховуючи виконання боргових зобов»язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_5 в цій частині позовних вимог, судом першої інстанції в частині вимог про стягнення боргу за договором позики від 29.08.2006 року було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржено.

В частині позовних вимог про повернення коштів за договором позики від 22.06.2007 року у сумі 505.000 грн. (валютний еквівалент 100.000 дол.США) судом першої інстанції також відмовлено у позові за пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідач просив у суді першої інстанції /а.с.157-159/.

При цьому, суд обґрунтовано виходив з того, що, згідно п.2 Договору позики від 22.06.2007 року у сумі 505.000 грн. (валютний еквівалент 100.000 дол.США) «Позика має бути повернена позичальником позикодавцю до 22.06.2009 року, за вимогою Позикодавця, якщо вимога буде пред»явлена за два місяці до повернення грошей».

Тобто, із аналізу пункту 2 Договору позики від 22.06.2007 року сторонами обумовлено, що строк повернення позики визначено до 22.06.2009 року, але повернення боргу за цим договором кредитор має право вимагати і до настання цього строку, попередивши боржника про це за два місяці.

Враховуючи, що станом на 22.06.2009 року позика у сумі 505.000 грн. (валютний еквівалент 100.000 дол.США) не була повернута і кредитор до настання цього строку не вимагав повернення боргу, а звернувся до суду з позовом лише 06.06.2016 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у цій частині позовних вимог за пропуском позивачем трирічного строку позовної давності, відповідно до вимог ст.ст.256,257, ч.4 ст.267.

Рішення суду першої інстанції в цій частині також не оскаржується.

Дійшовши висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін в частині стягнення боргу за договорами позики від 09.06.2006 року у сумі 252.500 грн. (валютний еквівалент 50.000 дол.США) та від 11.05.2006 року у сумі 50.000 дол.США, колегія суддів керується наступним.

Позивач, вимагаючи повернення коштів переданих, за його твердженням, за договорами позики від 09.06.2006 року та від 11.05.2006 року, послався на підстави, які знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Так, із аналізу умов зазначених договорів від 09.06.2006 року та від 11.05.2006 року слідує, що сторонами не визначався термін дії договору, тобто, не визначалася кінцева дата повернення кредитору позики, а зазначено, що позика має бути повернена позичальником позикодавцю протягом одного місяця від дня пред»явлення вимоги про це.

Тобто, враховуючи, що позикодавцем ОСОБА_4 до дати пред»явлення цього позову, 06.06.2016 року, вимога до позичальника ОСОБА_3 про повернення позики не пред»являлась, такою вимогою належить розглядати судовий позов про повернення позики.

У зв»язку з цим, як правомірно вважав суд першої інстанції, враховуючи, що позичальник добровільно відмовляється виконувати цю вимогу, рішенням суду обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача вище зазначені суми: за договором позики від 09.06.2006 року - 252.500 грн. (валютний еквівалент 50.000 дол.США) та за договором позики від 11.05.2006 року - 50.000 дол.США.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов»язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

А, згідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов»язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі відносно пропуску позивачем строку позовної давності зазначених договорами від 09.06.2006 року та від 11.05.2006 року, суд не бере до уваги, оскільки ці доводи спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку,що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 141, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді