Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 317/2569/14-ц

провадження № 61-2021св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області,

відповідачі: Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області, ОСОБА_3, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції Запорізької області,

треті особи: Обслуговуючий садівничий кооператив «Козацька садиба», Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стихія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області у складі судді Яркіної С. В. від 17 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В. від 28 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року прокурор Запорізького району Запорізької області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області (далі - Запорізької РДА), ОСОБА_3, Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, треті особи: Обслуговуючий садівничий кооператив «Козацька садиба» (далі - ОСК «Козацька садиба»), Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стихія» (далі - ТОВ «Стихія»), у якому просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 «Про безоплатну передачу громадянам-членам ОСК «Козацька садиба» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0866 га за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», розташованих за межами населених пунктів Долинської сільської ради; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 05 квітня 2007 року; скасувати запис про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2 від 05 квітня 2007 року під № НОМЕР_3; витребувати у ОСОБА_3 та зобов'язати його повернути на користь Головного управління Держземагентства у Запорізькій області земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_1) площею 0,0866 га.

Прокурор заявлені позовні вимоги обґрунтовував незаконністю передачі на підставі розпорядження Запорізької РДА земельної ділянки, площею 0,0866 га у власність ОСОБА_3, оскільки він не був землекористувачем цієї земельної ділянки, проект землеустрою та технічна документація щодо відведення ділянки не розроблялися та не затверджувалися, цільове призначення не визначалося, що встановлено за результатами проведення прокурорської перевірки.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовуючи свої вимоги нормами статей 203, 215, 387, 1212 ЦК України та статей 116, 118, 122, 125 ЗК України, просив задовольнити позов повністю.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що зі змісту позовної заяви та наданих позивачем доказів не випливає наявності факту порушення або оспорювання прав позивача - Головного управління Держземагентства у Запорізькій області, або інших осіб, а тому суд визнав заявлені прокурором позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Крім того, оскарження розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 може бути здійснене виключно в межах строку позовної давності, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, який встановлений у статі 257 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог; визнано незаконним та скасовано розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 «Про безоплатну передачу громадянам-членам ОСК «Козацька садиба» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0866 га за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 05 квітня 2007 року; витребувано у ОСОБА_3 та зобов'язано його повернути на користь Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області земельну ділянку площею 0,0866 га, розташовану на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (за межами населених пунктів), СК «Козацька садиба» ділянка НОМЕР_4; в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ОСК «Козацька садиба» передано в оренду земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення садівництва. У подальшому земельні ділянки були передані у власність членам кооперативу, зокрема ОСОБА_3, що визначено у розпорядженні Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 про приватизацію земельних ділянок. Суд визнав безпідставними доводи позивача щодо зміни цільового призначення зазначених земель, а посилання прокурора про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, визнав недоведеними. При цьому суд першої інстанції розглянув спір по суті та не визнав пропуск строку позовної давності окремою підставою для відмови у позові.

У вересні 2016 року заступник прокурора Запорізької області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. На обґрунтування касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заступника прокурора Запорізької області обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема заявник вказує на незаконність передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 на підставі розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року, вважаючи, що відповідач не був землекористувачем спірної земельної ділянки, проект землеустрою та технічна документація щодо відведення спірної земельної ділянки не розроблялися та не затверджувалися, цільове призначення не визначалося, що було встановлено проведеною перевіркою дотримання вимог земельного законодавства за участю спеціалістів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області. Протиправне вилучення з державної власності 42 земельних ділянок стало перешкодою для правомірного їх набуття іншими громадянами.

Заявник також вказує на те, що ОСОБА_3 всупереч вимогам статей 116, 118 ЗК України не звертався до Запорізької РДА з особистою заявою про передачу йому земельної ділянки у власність. Оскаржуване розпорядження Запорізької РДА видано на підставі звернення голови ОСК «Козацька садиба» від 11 січня 2007 року про передачу у власність громадян згідно з переліком земельних ділянок для ведення садівництва, тому суди дійшли помилкового висновку про відсутність порушень порядку одержання ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_3, Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, треті особи: Обслуговуючий садівничий кооператив «Козацька садиба», Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стихія», про визнання частково незаконним та скасування розпорядження Запорізької районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію державного акта, витребування та повернення земельної ділянки.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 16 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що розпорядженням Запорізької РДА від 03 березня 2006 року № 14/33 затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 4,8969 га (сіножаті) в оренду громадянам-членам ОСК «Козацька садиба» для ведення садівництва, розташованої на землях запасу Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, за межами населеного пункту, на 49 років.

На підставі зазначеного розпорядження 06 квітня 2006 року між Запорізькою РДА та ОСК «Козацька садиба» укладено договір оренди згаданої земельної ділянки, згідно з пунктом 14 якого земельну ділянку передано в оренду для ведення садівництва.

Розпорядженням Запорізької РДА від 06 грудня 2006 року № 14/486 внесено зміни до розпорядження від 03 березня 2006 року № 14/33 в частині визначення площі земельної ділянки, зменшено її розмір з 4,8969 га до 4,7263 га. На виконання зазначеного розпорядження внесено відповідні зміни до договору оренди земельної ділянки, визначено розмір переданої в оренду земельної ділянки - 4,7263 га сіножаті.

На підставі розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 передано безоплатно у власність 42 громадянам земельні ділянки загальною площею 3,6541 га за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», що розташовані за межами населених пунктів Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

У додатку до цього розпорядження зазначено, що у власність ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 0,0866 га для ведення садівництва. На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_3 05 квітня 2007 року отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, серії НОМЕР_2.

Верховний суд встановив, що доводи касаційної скарги про незаконність передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 на підставі розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12, що відповідач не був землекористувачем спірної земельної ділянки, що проект землеустрою та технічна документація щодо відведення спірної земельної ділянки не розроблялися та не затверджувалися, а цільове призначення не визначалося, є безпідставними.

ОСК «Козацька садиба» передано в оренду земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення садівництва і саме з таким цільовим призначенням у подальшому були передані земельні ділянки у власність членам кооперативу, зокрема й ОСОБА_3, про що зазначено у тексті розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 про приватизацію земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян з підстав їх членства в ОСК «Козацька садиба».

Відповідно до статті 19 ЗК України(у редакції Закону України від 25 жовтня 2011 року № 2768-ІІІ, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено категорії земель, на які за основним цільовим призначенням вони поділяються, зокрема землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною першою статті 20 ЗК Українивіднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК Українинедійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Безоплатна приватизація земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (частина третя статті 116 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачено статтею 118 ЗК України. Згідно з частинами 1, 2 цієї статті у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний термін на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до статті 35 ЗК України кожний член садівницького товариства має право вимагати визнання за ним права власності на земельну ділянку, якою він користується, з оформленням на нього особисто права власності на земельну ділянку.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 є членом ОСК «Козацька садиба», створеного 05 липня 2005 року (а. с. 80-81).

Відповідно до статуту ОСК «Козацька садиба» є обслуговуючим кооперативом, предметом діяльності якого є вирощування (виробництво) членами кооперативу на виділених їм ділянках фруктів, ягід, овочів та іншої сільськогосподарської продукції. Право кожного члена кооперативу оформити виділену йому земельну ділянку у власність передбачено у пункті 5.5 статуту.

Рішенням загальних зборів членів ОСК «Козацька садиба» від 21 грудня 2006 року (протокол № 5) затверджено генеральний план забудови території ОСК «Козацька садиба», здійснено розподіл земельних ділянок між членами кооперативу та затверджено їх реєстр, згідно з яким ОСОБА_3 виділено у користування земельну ділянку НОМЕР_4, площею 0,0866 га.

Затверджений рішенням зазначених зборів генеральний план забудови був виконаний на підставі договору від 18 вересня 2006 року № 089106 Державним науково-дослідним та проектним інститутом «Дніпроелектроконструкція» і відповідно до плану встановлювалися межі як земельних ділянок, що перебувають у користуванні членів кооперативу, так і земель загального користування, що спростовує доводи про те, що земельна ділянка НОМЕР_4 площею 0,0866 га ОСОБА_3 в натурі не виділялась та у його користуванні не перебувала, як і доводи про відсутність передбачених частиною другою статті 118 ЗК України технічних матеріалів на підтвердження розміру земельної ділянки для прийняття органом виконавчої влади рішення щодо приватизації земельної ділянки.

Такий же правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 61-4019св18. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Також, відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій посилались на сплив позовної давності.

Доводи касаційної скарги про неправильність застосування судами наслідків спливу позовної давності знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як зазначено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За обставин, коли позов не доведено, посилання судів на сплив позовної давності і застосування відповідних наслідків є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи не призвело, тому не тягне скасування оскаржуваних судових рішень, проте таке посилання підлягає виключенню з мотивувальної частини судових рішень.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23,).

Стаття перша Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» зазначається про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, зміст оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи було допущено порушення зазначених норм матеріального права в частині одночасного зазначення підстав для відмови в позові по суті заявлених вимог та у зв'язку зі спливом позовної давності. Тому рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року підлягають зміні з виключенням з їх мотивувальних частин посилання на сплив позовної давності як правову підставу відмови в позові.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками судів щодо установлення фактичних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальних частин рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанцій посилання на сплив позовної давності як правову підставу відмови в позові.

У решті рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик