АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9971/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/245/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу №607/9971/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л., повний текст якого складено 28 жовтня 2017 року, у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору №б/н від 21 квітня 2010 року останній отримав кредит у розмірі 500.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов договору ОСОБА_1 зобов'язався повернути позивачу кредит та відсотки в порядку і в терміни, встановленні договором, однак не виконує взятих на себе зобов»язань щодо вчасного повернення кредиту та відсотків, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 20371.70 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також понесені судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 21 квітня 2010 року у розмірі 20371 грн. 70 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 1378 грн. 00 коп.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено термін дії картки, наданої відповідачу згідно кредитного договору б/н від 21 квітня 2010 року. Пояснює, що здійснив останню операцію по картці в грудні 2011 року. Позивач звернувся до суду в 2016 році, тобто, поза межами строку позовної давності. Окрім цього, судом не з'ясовано з якого по який період розрахована заборгованість як саме нараховано заборгованість за пенею та комісією. Також банком застосовано подвійну відповідальність одного виду за одне й те саме порушення.

Враховуючи вищевказане просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

21 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, який складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою.

Згідно з даним договором відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Як вбачається з анкети заяви позичальника № 150691207 та довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки кредитка «Універсальна» НОМЕР_2 від 21 квітня 2010 року, де зазначені реквізити клієнта, адреса, дата укладення заяви, відомості про його фінансовий стан. Також в заяві зазначено, що ОСОБА_1 виявляє бажання оформити на своє ім'я платіжну картку «Універсальна» з валютою гривня, бажаний кредитний кредитний ліміт 1000 грн., базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору 36.00% із розрахунку 360 днів у році. Порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості [а.с.9-10].

Будь-яка інформація про термін дії отриманої ОСОБА_1 картки у вказаній заяві та довідці відсутня.

Згідно п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг (надалі - Умови) Позичальник зобов»язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 2.1.1.5.6 Умов передбачено обов'язок клієнта у разі невиконання зобов»язань за договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку.

Зі змісту п.2.1.1.7.6 Умов слідує, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових обов»язків, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

У разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору у разі виникнення Овердрафту Банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою Банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника боргових обов'язків та інших обов'язків за цим Договором (п.1.1.3.2.2 Умов).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 21 квітня 2010 року, станом на 30 серпня 2016 року відповідач має загальну заборгованість у розмірі 20371.70 грн., яка складається з наступного:

- 261.74 грн. заборгованість за кредитом;

- 14883.69 грн. заборгованість за процентами;

- 3780.00 грн. заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом;

- 500.00 грн. штраф (фіксована частина);

- 946.27 грн. штраф (процентна складова).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно доданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором з травня 2011 року (чергового платежу) позивачу було відомо про порушення зі сторони відповідача взятих на себе зобов'язань, оскільки відповідач здійснив останню операцію по картці 06 квітні 2011 року на суму 270.00 грн. [а.с.7-8].

Отже, в позивача виникло право на звернення з позовом до суду.

Однак, у період з травня 2011 року по вересень 2017 року банком не пред'являлося жодних вимог про стягнення з ОСОБА_1 боргу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.43 ЦПК України, Учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно зі статтею 49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у заяві про перегляд заочного рішення або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення, в якій просив застосувати строк позовної давності [а.с.61-63], однак суд першої інстанції не надав такій заяві жодної оцінки.

Банк звернувся до суду з позовом по даній цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором у вересні 2017 року.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-154 цс15 від 30 вересня 2015 року.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окрім цього, позивач посилався на те, що строк дії картки №6708584 до 31 жовтня 2013 року, а тому строк позовної давності ним не пропущено [а.с. 87].

Колегія суддів дане твердження до уваги не приймає, оскільки банком на підтвердження вказаного надано лише довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної, де вказано термін дії кредитної карти до 10/13.

Однак, даний документ ніким не підписаний та не завірений належним чином [а.с. 91].

Як вбачається із матеріалів справи, жодного належного доказу стосовно терміну дії картки наданої відповідачу згідно кредитного договору б/н від 21 квітня 2010 року позивачем не подано.

Крім того, в анкеті заяви позичальника № 150691207 та довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки кредитка «Універсальна» НОМЕР_2 від 21 квітня 2010 року відсутня будь-яка інформація про термін дії отриманої ОСОБА_1 картки.

Враховуючи вищевказане колегія суддів погоджується з посиланнями апелянта про те, що позов подано з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Необґрунтованими є посилання позивача на те, що відповідно до умов п.1.1.7.31 договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років.

Колегія суддів зазначає, що згідно із ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У справі, яка переглядається, позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, оскільки Умови, додані до позовної заяви, містять пункт щодо встановлення позовної давності тривалістю 50 років, однак зазначені вище Умови позичальником не підписані.

Отже, Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції надано не вірну оцінку обставинам справи, оскільки не враховано пропуск позивачем без поважних причин строку позовної давності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовільнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову слід відмовити.

Також із позивача слід стягнути в користь апелянта понесені судові витрати.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовільнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути із публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, МФО № 305299 розрахунковий рахунок № 3111) в користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 2067 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів