АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 753/16731/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/2101/2018

06 квітня 2018 року Апеляційний суд м.Києва у складі колегії суддів:

Головуючого судді - Музичко С.Г.,

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

Розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» - Халішхова Валерія Магомедовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року (суддя Шклянка М.П.) в справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про виплату відпускних, компенсації за невикористану відпустку та проведення розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про виплату відпускних, компенсації за невикористану відпустку та проведення розрахунку при звільненні, в якому просила стягнути з відповідача на її користь невиплачені кошти за додаткову відпустку, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до 1 категорії за період з 20.06.2017 року по 05.07.2017 року в розмірі 11 762,24 грн., недоплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 885,08 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43 563,83 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь невиплачені кошти за додаткову відпустку, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до 1 категорії за період з 20.06.2017 року по 05.07.2017 року в розмірі 11 762,24 грн., недоплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 974,84 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 884,79 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про виплату відпускних, компенсації за невикористану відпустку та проведення розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» на користь ОСОБА_2 невиплачені кошти за додаткову відпустку, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до 1 категорії за період з 20.06.2017 року по 05.07.2017 року в розмірі 11 762,24 грн., недоплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 974,84 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 884,79 грн.

Стягнуто з Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» на користь держави судовий збір у розмірі 1 176,22 грн.

В частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачем здійснено розрахунок заробітної плати позивача при звільненні у повному обсязі, виплачено компенсацію за невикористану відпустку та заробітну плату за один робочий день. Зазначає, що відповідач не мав права виплатити позивачеві кошти за надану їй додаткову відпустку як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської аварії, оскільки ця виплата не була компенсована підприємству державними коштами.

Вказує, що керівництвом підприємства, яке приймало рішення у 2016 році, не було подано до органів соціального захисту населення документів стосовно кількості осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської аварії.

В день звільнення позивач не надала оригіналу листка непрацездатності за період хвороби в травня та в червні 2017 року, тому відповідач не включив вказані виплати до розрахунку компенсації за невикористану щорічну відпустку.

На думку апелянта даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки оплата додаткової відпустки є соціальною виплатою.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що відповідачем неправильно проведено розрахунок компенсації за невикористану відпустку при її звільненні. Зазначає, що вона, як особа, що постраждала від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, має право на додаткову відпустку на оздоровлення зі збереженням заробітної плати. Проте, відповідачем не було виплачено їй заробітної плати під час її перебування у додатковій відпустці. Вказує, що суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку, що розрахунок при звільненні відповідачем проведено не в повному обсязі, а тому відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Також посилається на те, що вона правомірно звернулася до суду в порядку цивільного судочинства за захистом своїх порушених трудових прав.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягагають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вказаних положень ЦПК України, розгляд даної апеляційної скарги проведений без повідомлення учасників справи.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в порушення норм трудового законодавства не здійснив виплату позивачеві за додаткову відпустку на підставі ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також компенсацію за невикористану щорічну відпустку в повному обсязі при звільненні.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 15.10.2015 р. по 06.07.2017 р. позивач працювала головним юрисконсультом Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» (а.с. 16).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 23.07.2013 року ОСОБА_2 є постраждалою від Чорнобильської катастрофи 1 категорії (а.с 7).

З 13 травня 2017 року до 16 червня 2017 року позивач була відсутня на робочому місці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю , що підтверджується відповідними копіями листків непрацездатності (а.с.44, 45).

19.06.2017 року позивач подала заяву відповідачу на отримання додаткової оплачуваної відпуски за 2017 рік, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до 1 категорії, терміном 16 календарних днів з 20.06.2017 по 05.07.2017 (а.с.8).

Відповідно до наказу КП Київської обласної ради «Готово» №60-В від 19.06.2017 року, ОСОБА_2 надано відпустку, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до 1 категорії, терміном на 16 календарних днів (а.с.9).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами 06.07.2017 року позивачем подано заяву про звільнення з займаної посади.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до довідки КП Київської обласної ради «Готово» від 06.07.2017 року №27/17, дохід ОСОБА_2 з 01.01.2017 року по 06.07.2017 року склав 142 069,34 грн. (а.с.16).

Згідно з розрахунковим листом за липень 2017 року позивачу виплачено відповідачем при звільненні 45 322,58 грн., що складається з окладу за 01.07.2017-06.07.2017 у розмірі 833,33 грн., оплата за листком непрацездатності 13.05.2017-31.05.2017 у розмірі 14 419,48 грн., оплата за листком непрацездатності з 01.06.2017-16.06.2017 у розмірі 12 142,72 грн., компенсація відпустки за 44 дні у розмірі 28 905,80 грн. (а.с.14).

Також позивачу було оплачено 20 536,35 грн., що складається з окладу за червень 2017 року, за 1 робочий день у розмірі 875,00 грн., оплати за листком непрацездатності 19.04.2017 -28.04.2017 у розмірі 8 048,10 грн., оплати за листком непрацездатності 08.05.2017-12.05.2017 у розмірі 3 794,60, оплати на підставі листка непрацездатності 14.04.2017-18.04.2017 у розмірі 4 024,05 грн., оплати на підставі листка непрацездатності 03.05.2017-07.05.2017 у розмірі 3 794,60 грн. (а.с.15).

При цьому, матеріали справи не містять відомостей щодо оплати позивачу заробітної плати за період додаткової відпустки з 20.06.2017 року по 05.07.2017 року, тривалістю 16 календарних днів.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

На звернення позивача з листами до відповідача з приводу не нарахування та невиплати коштів за додаткову відпустку отримала відповідь вих. №808/17 від 01.08.2017 року, що керівником КП КОР «Готово», який обіймав посаду у 2016 році дій з приводу надання необхідних документів до Управління соціального захисту населення для виплати відпустки не було здійснено.

08 серпня 2017 позивач повторно звернулася із заявою до КП КОР «Готово» та просила виплатити недоплачені кошти, на яку 28.08.2017 року отримала відповідь від КП КОР «Готово» вих. №824/17 від 18.08.2017, що КП КОР «Готово» не подало відповідні документи до Управління соціального захисту населення для виплати відпустки за рахунок бюджету, тому у них немає підстав проводити таку оплату.

Відповідно до п.22 ч.1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік.

Закон України «Про оплату праці » визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, і відповідно до статей 1, 2, 4, 21, 22 цього закону заробітна плата є гарантованою винагородою працівнику за роботу, яку роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти, виділені з цією метою.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 «Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи », встановлено порядок виплати доплат за роботу в зоні відчуження, згідно з яким нарахування й виплата доплат за роботу в зоні відчуження проводиться через управління праці та соціального захисту населення місцевих органів виконавчої влади (пункт 4).

Відповідно до відповіді Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної у м.Києві Державної адміністрації Київської області №1250 від 23.05.2017 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 «Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оплата додаткової відпустки громадянам строком 14 робочих днів (16 календарних днів) провадиться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та фізичними особами - підприємцями відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Підприємства реєструється уповноваженим органом, для чого подають не пізніше ніж за два місяці до початку кожного бюджетного року відомості про підприємство з визначенням кількості постраждалих осіб за категоріями отримувачів компенсацій та допомоги певних видів та кількості громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, за формою, затвердженою Мінсоцполітики, і списки громадян із зазначенням прізвища, імені та по-батькові, категорії, серії та номера посвідчення (за наявності), місця проживання (перебування), ідентифікаційного номера. Разом із зазначеними відомостями, підприємство подає графік відпусток громадян та розрахунок витрат для додаткової відпустки на наступний бюджетний рік.

До 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов'язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім'я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги.

Керівники підприємств несуть персональну відповідальність за своєчасність подання розрахункових документів до уповноваженого органу та правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат та допомоги певних видів.

Відповідно до ст.63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

У правовому висновку Верховного Суду України по справі №6-952цс15, на який посилається представник відповідача зазначено, що судами не перевірено правомірність дій та рішень відповідача щодо невиплати доплат особам, потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При дослідженні матеріалів справи встановлена неправомірна бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного повідомлення Управління соціального захисту про наявність працівників, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому ці обставини не можуть бути підставою для відмови у позові щодо стягнення коштів за додаткову відпустку як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У справі Кичко проти України (Заява N 63134/00) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

За наявності ст. 20 закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивач законно сподівалася на виплату відповідачем заробітної плати за час перебування у наданій їй додатковій відпустці, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, а винні дії відповідача не позбавляють права на отримання ОСОБА_2 зазначеної виплати.

Відповідно до розрахунку виплати за додаткову відпустку за період з 20.06.2017 року по 05.07.2017 року, наданого позивачем, загальна сума виплат за відпустку становить 11 762,24 грн. (а.с.18).

В порушення вимог ст.81 ЦПК України, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження виплати позивачу частини компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2 974,84 грн.

Відповідно до абзацу 4 розділу 3 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористану відпустку , до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток ( за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, розрахунок компенсації за невикористану відпустку КП КОР «Готово» мав включати всі виплати в тому числі і допомогу в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що компенсація за невикористану відпустку є зменшеною на суму, нараховану на підставі листка непрацездатності, за рахунок невиплачених коштів допомоги по тимчасовій непрацездатності, в зв'язку з хворобою, є неогрунтованими, оскільки до сум, зазначених у розрахунковому листку за липень 2017 року (а.с. 14) позивачу було нараховано суми допомоги у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю та утримано з них податки.

Таким чином, відповідачем неправильно проведено розрахунок з позивачем в частині компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи.

Згідно роз'яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13 при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом встановлено, що з позивачем у день звільнення не проведено остаточного розрахунку, зазначена обставина визнається і представником відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до розрахунку, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 102 884,79 грн., де розмір середньоденної заробітної плати становить 926,89 гривень; заробіток за два повні відпрацьовані місяці ( січень 2017 - 20 робочих днів 21429,25 грн.; березень 2017 - 22 р.д. 17500,00 гривень); період затримки виплати 111 робочих днів з 07 липня до 12 грудня 2017 року.

Посилання апеляційної скарги на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 24.10.2011 року по справі №6-39, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду України від 13.03.2017 року по справі №6-259цс17, за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

При вирішенні спору підстав для зменшення спірної суми заявлених позовних вимог, яка підлягає до виплати колегія суддів не вбачає.

З урахуванням того, що позивачу підписано наказ про надання додаткової відпуски як особі, що постраждада внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до 1 категорії та ознайомлено останню із вказаним наказом (а.с.9), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги, що даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства на піставі того, що оплата додаткової відпустки є соціальною виплатою, є необґрунтованими вихоячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦПК України, редакція якої діяла на момент постановлення оскаржуваного рішення, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктами 1, 5 частини другої статті 17 КАС України, редакція якої діяла на момент постановлення оскаржуваного рішення, компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а також спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 цього Кодексу, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

Критерієм розмежування справ цивільного судочинства від справ адміністративного судочинства є одночасно як суб'єктивний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

Позивач звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що відповідачем порушені її трудові права, а саме право на розрахунок при звільненні.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про те, що спори за позовами осіб щодо захисту порушених трудових прав, які грунтуються на положеннях норм трудового законодавства, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, тому у відповідності до 367 ЦПК України, рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи документи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням вимог закону.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» - Халішхова Валерія Магомедовича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді