Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 726/1763/15-ц

провадження № 61-3596св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Друга чернівецька державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Савчук М. В., Чупікової В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - Друга чернівецька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення факту непроживання за адресою реєстрації та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 відповідно до заповіту є єдиним спадкоємцем майна своєї матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, в тому числі спадкового майна, яке вона прийняла після смерті свого чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Однак своїх спадкових прав після смерті чоловіка, його матір не оформила, і після її смерті виникли труднощі з прийняттям спадщини.

Рішенням виконкому Садгірської міської ради депутатів трудящих від

05 жовтня 1962 року батькові позивача надано дозвіл на перебудову старого будинку літ. «А», який знаходився на АДРЕСА_1. За життя в період шлюбу батьки позивача починаючи з

1962 року по 1964 рік, на місці існуючого старого будинку разом побудували житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та набули право власності на 1/2 частку кожен в спільному майні подружжя.

Відповідно до свідоцтва на право власності на житловий будинок від

05 листопада 1997 року, батькові позивача ОСОБА_8 належав на праві власності житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Проте за життя батьки не оформили право власності на спільне майно подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, і позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Водночас у провадженні Другої чернівецької державної нотаріальної контори з 18 червня 2015 року перебуває спадкова справа № 52/2015 за заявою відповідача ОСОБА_2 від 18 червня 2015 року про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька та брата позивача ОСОБА_11 на майно, яке значиться за ОСОБА_8, померлим ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкоємцем якого за законом, як вказує

відповідач - був його син ОСОБА_11, який своєчасно прийняв спадкове майно, але не оформив своїх спадкових прав і ІНФОРМАЦІЯ_4 помер.

ОСОБА_2 незаконно претендує на 1/2 частку в спадковому майні після смерті батька позивача, яку його батько ОСОБА_11 нібито успадкував після смерті свого батька, проте не оформив належним чином документів.

ОСОБА_11 на момент смерті їхнього батька разом із ним не проживав, спадкове майно належним чином не приймав, а тому претензії відповідача про належність йому частини спадкового майна позивач вважає безпідставними.

ОСОБА_1 просив встановити, що ОСОБА_7 за життя належала 1/2 частка у спільному майні подружжя на вищевказаний житловий будинок після смерті її чоловіка ОСОБА_8, встановити факт непроживання ОСОБА_11 у вказаному будинковолодінні з 1992 року до дня смерті та визнати за позивачем право власності на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Друга чернівецька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення факту непроживання за адресою реєстрації та визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано, що померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7, належало за життя право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, на житловий будинок літ. «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, до складу якого входить: дві житлові кімнати площею 15,1 кв.м та 21 кв.м, коридор - 6,0 кв.м; літня кухня літ. «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею - 11,7 кв.м, яка складається з: однієї житлової кімнати - 11,7 кв.м, коридору - 5,8 кв.м, кухні - 8,2 кв.м, сараю літ. «В», сараю літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю

літ. «Е», воріт № 1, огорожі № 2, що на АДРЕСА_1 та право власності на спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме: на 1/2 частину житлового будинку літ. «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, літньої кухні літ. «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, сараю літ. «В», сараю літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Е», воріт № 1, огорожі № 2.

Встановлено факт непроживання ОСОБА_11 з 1992 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 в будинковолодінні на АДРЕСА_1 разом із своїм батьком ОСОБА_8 та матір'ю ОСОБА_7.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок літ. «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, до складу якого входить: дві житлові кімнати площею 15,1 кв.м та 21 кв.м, коридор - 6,0 кв.м; літня кухня літ. «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, яка складається з: однієї житлової кімнати - 11,7 кв.м, коридору - 5,8 кв.м, кухні - 8,2 кв.м, сараю літ. «В», сараю літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю

літ. «Е», воріт № 1, огорожі № 2, що на АДРЕСА_1, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем спірного будинковолодіння.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_21, яка діє в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 січня 2016 року

в частині встановлення факту непроживання скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту непроживання ОСОБА_11 з 1992 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4

в будинковолодінні на АДРЕСА_1 разом із своїм батьком ОСОБА_8 та матір'ю ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 січня 2016 року в частині визнання за померлою ОСОБА_7 права власності на частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, змінено з 1/2 частини на 1/4 частину житлового будинку літ. «А»; літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Е», воріт № 1, огорожі № 2, що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 січня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно змінено, визнавши за ним право власності в порядку спадкування на 3/4 частин житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Е», воріт № 1, огорожі № 2 за адресою: АДРЕСА_1, що залишилося після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту непроживання ОСОБА_11 з 1992 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 в будинковолодінні по АДРЕСА_1 разом із своїм батьком ОСОБА_8 та матір'ю ОСОБА_7 мотивоване безпідставністю заявлених позовних вимог в цій частині.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині зміни рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 січня 2016 року про визнання за померлою ОСОБА_7 права власності на частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_8 який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 з 1/2 частини на 1/4 частину та в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно в порядку спадкування на 3/4 частин житлового будинку, мотивоване тим, що ОСОБА_7 мала право на 1/2 частину будинку та 1/4 частину будинку, як спадщину після смерті чоловіка, а тому їй належало 3/4 частини будинку.

04 травня 2016 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ через засоби поштового звʼязку направлено касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року та залишити в силі рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 січня

2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції є суперечливими, оскільки показами свідків встановлені обставини непроживання ОСОБА_11 з 1992 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 в будинковолодінні на АДРЕСА_1 разом із своїм батьком ОСОБА_8 та матір'ю ОСОБА_7.

Суд апеляційної інстанції повністю відкинув послідовні та об'єктивні покази сусідів померлого ОСОБА_8 та взяв за основу непослідовні та суб'єктивні покази матері відповідача

ОСОБА_21 та її чоловіка, які необхідно оцінювати критично, оскільки вони є неточними, ґрунтуються на домислах та надані зі слів інших людей, не є результатом однозначного знання обставин, які виникли на той час, оскільки свідки вказують, що не пам'ятають про певні обставини, самі їх не бачили, а надання таких пояснень є позицією, обраною стороною відповідача з метою прийняття рішення частково на його користь.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_5, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Друга чернівецька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення факту непроживання за адресою реєстрації та визнання права власності на спадкове майно.

Витребувано із Садгірського районного суду міста Чернівці зазначену цивільну справу № 726/1763/15-ц.

21 червня 2016 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

22 липня 2016 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_21 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ через засоби поштового звʼязку направлено заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Друга чернівецька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення факту непроживання за адресою реєстрації та визнання права власності на спадкове майно призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судове рішення суду апеляційної інстанції повністю не відповідає.

Судом встановлено, що 15 жовтня 1946 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено шлюб, який зареєстровано в Садгірському відділі РАГС міста Чернівці.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 02 листопада

2010 року, виданого повторно, ОСОБА_1 народився

ІНФОРМАЦІЯ_5, а відповідно до копії свідоцтва про народження серії

НОМЕР_2, виданого повторно 03 червня 2013 року, ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_11 Їхніми батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від

05 листопада 1997 року, виданого відповідно до рішення виконкому Чернівецької міської ради народних депутатів від 09 вересня 1997 року

№ 634/17 взамін свідоцтва про право власності від 17 липня 1961 року, ОСОБА_8 в період шлюбу набув право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1.

До складу вказаного будинковолодіння входить житловий будинок літ. «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, до складу якого входить: дві житлові кімнати площею 15,1 кв.м та 21 кв.м,

коридор - 6,0 кв.м; літня кухня літ. «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, яка складається з: однієї житлової кімнати - 11,7 кв.м, коридору - 5,8 кв.м, кухні - 8,2 кв.м, сараю літ. «В», сараю літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Е», воріт № 1, огорожі № 2.

Відповідно до статей 22, 28 КпШС(чинного на момент виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно довідки ПП «Садгора-Сервіс» від 03 липня 2015 року № 4072, на момент смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_1 разом із померлим були зареєстровані: ОСОБА_7 - дружина та ОСОБА_11 - син.

В матеріалах копії спадкової справи № 168/2010 року щодо майна померлого ОСОБА_8 містяться: заява ОСОБА_7 в якій вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки прийняла належним чином спадкове майно після смерті свого чоловіка та заява від сина померлого ОСОБА_1 про відмову від спадкового майна після смерті батька. Інших заяв від спадкоємців до нотаріальної контори не надходило.

Згідно довідки управління ЖКГ Чернівецької міської ради ПП «Садгора-Сервіс» від 11 червня 2015 року № 3213 на момент смерті ОСОБА_8 з ним проживали: його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_11

Згідно статті 529 ЦК Української РСР (чинної на час виникнення правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтями 548-549 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи у випадку, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи, що на момент смерті батька ОСОБА_11 був зареєстрований та проживав у спадковому будинку разом із ОСОБА_7, заяву про відмову від спадщини після смерті батька не подавав, а тому слід вважати, що він прийняв спадщину після смерті батька, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном.

Таким чином, після смерті ОСОБА_8 право на спадкування його майна набули: ОСОБА_7 - дружина та ОСОБА_11 - син, які успадкували 1/2 частку спадкового майна, а саме по 1/4 частці спірного нерухомого майна.

Тому висновок суду апеляційної інстанції про визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, є обґрунтованим.

Той факт, що ОСОБА_11 постійно проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_1 підтверджується матеріалами спадкової справи від 18 червня 2015 року

№ 52/2015 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11

А тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту непроживання за адресою реєстрації є вірним, відповідає встановленим обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_11

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 до Другої чернівецької державної контори звернувся його син ОСОБА_2

ОСОБА_7 (матір померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11) до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини або із заявою про відмову від прийняття спадщини не зверталася.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За таких обставин слід дійти висновку, що після смерті ОСОБА_11 його частку успадкували: матір - ОСОБА_7 та його син - ОСОБА_2 по 1/8 частині (1/4 частка : 2 сподкоємців).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно заповіту від 26 листопада 2010 року серії ВРД № 126867 ОСОБА_7 заповіла все своє майно ОСОБА_1, який у встановлений строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи, що ОСОБА_7 мала право на 1/2 частину будинку, 1/4 частину будинку, як спадщину після смерті свого чоловіка та 1/8 частину, як спадщину після смерті свого сина, їй належало 7/8 частин будинку. Таким чином ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом після смерті матері, має право на 7/8 частин житлового будинку літ. «А» загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, до складу якого входить: дві житлові кімнати площею 15,1 кв.м та 21 кв.м,

коридор - 6,0 кв.м; літня кухня літ. «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати -11,7 кв.м, коридору - 5,8 кв.м, кухні - 8,2 кв.м, сараю літ. «В», сараю літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Е», воріт № 1, огорожі № 2, що розташовані на АДРЕСА_1.

Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_7 мала право на 3/4 частки спірного будинку, що відповідно до положень статті 412 ЦПК України є підставою для його зміни в цій частині.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно змінити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/8 частин житлового будинку розташованого на АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило