Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 171/438/15-ц

провадження № 61-4662св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лілія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Михайлів Л. В., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лілія» (далі - ТОВ «Лілія») про зобов'язання видати довідку про заробітну плату.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3обґрунтовувала тим, що з 01 лютого 1993 року по 0З листопада 1997 року вона працювала в ТОВ «Лілія» на посаді секретаря-машиністки. У зв'язку з тим, що вона в 2010 році отримала інвалідність III групи, 12 серпня 2010 року зверталась до відповідача із заявою про надання довідки щодо нарахування заробітної плати. Через втрату документів ТОВ «Лілія» не могло видати вказану довідку, проте видало довідку, згідно з якою вона нібито працювала в ТОВ «Оріон-ЛТД», що не відповідає дійсності, а тому пенсія за віком їй не буде призначена в 2015 році. Крім того, у 2012 році змінено закон і порядок видачі довідки про нарахування заробітної плати в разі повної втрати підприємством документів. Пенсія за віком їй буде призначена в 2015 році, а тому довідку ТОВ «Лілія» у випадку повної втрати первинних документів про нарахування та виплату заробітної плати (доходу) за відповідний період повинна видати за 2014 рік, тобто як таку, що визначається за відповідною професією (посадою) на зазначеному підприємстві, в установі, організації за календарний рік, що передує року, з якого призначається пенсія.

Посилаючись на викладене, просила зобов'язати ТОВ «Лілія» видати їй офіційну довідку про заробітну плату за час її роботи в ТОВ «Лілія», яка б відповідала вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2006 року № 919 (далі - постанова КМУ № 919) та підпункту 1 пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2012 року № 166 (далі - постанова КМУ № 166).

ТОВ «Лілія» позов не визнало та пояснило суду, що у 2012 році ТОВ «Лілія» звернулося в Управління Пенсійного фонду України в Апостолівському районі Дніпропетровської області (далі - Управління Пенсійного фонду) за роз'ясненнями і отримало лист-відповідь від 05 червня 2012 року № 1457/05-38, згідно з якими дія Постанови КМУ № 919 на ОСОБА_3 не розповсюджується, так як їй нарахована пенсія за період з 01 січня 1985 року по 31 грудня 1989 року (60 календарних місяців) та за період з 01 липня 2000 року по 08 грудня 2009 року (109 календарних місяців). Крім того, за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2012 року ОСОБА_3 вже було видано довідку про заробітну плату для обчислення пенсії на підставі довідки робітника аналогічного підприємства ТОВ «Оріон-ЛТД», що й було виконано ТОВ «Лілія».

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ТОВ «Лілія» видати ОСОБА_3 офіційну довідку про розмір її заробітної плати за період з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року із зазначенням у довідці розмірів помісячної заробітної плати виходячи з річної заробітної плати шляхом її поділу на 12 місяців.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушує вимоги статті 49 КЗпП України та не видає позивачу довідку про розмір заробітної плати за період з 1993 по 1997 роки помісячно, оскільки відомості щодо розміру помісячної заробітної плати товариства за вказаний період втрачені в процесі реорганізацій, що не є поважною причиною відмови у видачі цієї довідки.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за рішенням суду відповідача вже було зобов'язано видати довідку про нарахування заробітної плати за час її роботи в ТОВ «Лілія». З причин втрати документів підприємством було видано довідку про заробітну плату працівника аналогічної професії, аналогічного підприємства за період 1993-1997 роки, а саме ТОВ «Оріон-ЛТД».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не звернули уваги на вимоги абзацу 3 підпункту 1 пункту 3 постанови КМУ № 919, згідно з якими у випадку повної втрати первинних документів про нарахування та виплату підприємствами, установами, організаціями заробітної плати (доходу) за відповідний період заробітна плата визначається за відповідною професією (посадою) на зазначеному підприємстві, в установі, організації за календарний рік, що передує року, з якого призначається пенсія.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з відсутності порушеного права ОСОБА_3

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала на те, що при винесенні судового рішення суд апеляційної інстанції повинен був ухвалити рішення із посиланням на Постанову КМУ № 919, яка була змінена 29 лютого 2012 Постановою КМУ № 166, яка прямо передбачає правила видачі такої довідки при повній втраті документів. Суд помилково встановив, що вона нібито повинна користуватись довідкою, яку відповідач нібито надав їй у 2014 році з посиланням на ТОВ «Фірма «Оріон-ЛТД» без посилання на її особові рахунки про нарахування та виплату саме їй, а не іншим особам заробітної плати. ТОВ «Лілія» не тільки заперечує про повну втрату ними документів про нарахування їй заробітної плати, а й підтвердило факт знищення (повної втрати) керівництвом не тільки її документів а й всіх бухгалтерських документів на всіх працівників ТОВ «Лілія». Крім того, ТОВ «Фірма «Оріон-ЛТД» взагалі не існує в єдиному реєстрі, ця фірма вигадана судом апеляційної інстанції. Довідка про заробітну плату при повній втраті документів, повинна була видана лише на підставах, що викладені у Постанові КМУ № 919 із змінами, внесеними постановою КМУ від 29 лютого 2012 року «Про затвердження Порядку визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату фактично зобов'язав видати їй довідку про заробітну плату, не вказавши її вимоги та проігнорувавши, що така довідку потрібно видати за 2014 рік, тобто за рік який передує оформленню пенсії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що позивач працювала на посаді секретаря-машиністки ТОВ «Лілія» у період часу з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року.

Згідно з довідкою ТОВ «Лілія» від 26 січня 2011 року та актом втрати документів за період 1991-1999 роки від 25 січня 2000 року, особові рахунки ТОВ «Лілія» були втрачені по причині зміні місця находження товариства у зв'язку з його реорганізацією, що унеможливлює надання позивачу довідки про заробітну плату за період з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року.

Вказані обставини також встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2012 року, яким зобов'язано ТОВ «Лілія» видати ОСОБА_3 довідку про нарахування заробітної плати за час її роботи з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року на посаді секретаря-друкарки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалася на порушення її прав відповідачем щодо створення перешкод для призначення пенсії за віком, який видав їй довідку, що не відповідає положенням підпункту 1 пункту 3 Постанови КМУ № 919 зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 166 .

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32), визначає, що призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення позивача після ухвалення судового рішення від 29 листопада 2012 року, яким зобов'язано відповідача видати відповідну довідку про заробітну плату, за вирішенням питання щодо видачі нової довідки.

Довідка, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 5) від 26 січня 2011 року, та відповідь від 15 листопада 2010 року (а. с. 6) видані до ухвалення рішення у 2012 році за аналогічним позовом ОСОБА_3

Позивачу на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2012 року ТОВ «Лілія» була видана довідка (а. с. 21) про нарахування заробітної плати за час її роботи в ТОВ «Лілія» з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року на посаді секретаря-друкарки.

Указана довідка є дійсною, такою, що не пред'являлася за місцем вимоги, тобто до Управління Пенсійного фонду.

Позивач не надала доказів того, що вона, подаючи до Управління Пенсійного фонду довідку від 18 червня 2014 року № 05/06-14, отримала відмову у нарахуванні чи призначенні їй пенсії за віком, з тих підстав, що така довідка не відповідає Постанові КМУ № 919 зі змінами внесеними КМУ № 166.

Сам по собі факт надання відповідачем довідки, яка, на думку позивача, не відповідає положенням Порядку визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату та заважає їй у призначенні пенсії за віком, не може бути підставою вважати, що її права порушені, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивач зверталася до відповідача з проханням видати саме таку довідку й що відповідач у цьому їй відмовив.

Суд захищає лише порушені, оспорені чи невизнані права. Разом з тим позивач за відсутності достатніх правових підстав звернулася до суду із вимогою до особи про зобов'язання вчинити дії, тоді як така особа не відмовлялася вчиняти дії.

Не містять матеріали справи й доказів про те, що Управління Пенсійного фонду відмовило ОСОБА_3 у переведенні її на пенсію за віком з пенсії по інвалідності на підставі поданої неї заяви від 15 грудня 2014 року з причин відсутності в нею довідки про отримувану заробітну плату за період з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року або що довідка від 18 червня 2014 року № 05/06-14 не відповідає вимогам закону.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_3 зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав відповідну оцінку.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик