Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 753/20164/14

провадження № 61-1765св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року у складі судді Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. В., про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою на забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_2

Указаний договір іпотеки укладений ОСОБА_1 у стані, коли вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_1 вважала укладений іпотечний договір таким, що не відповідає вимогам частин першої та третьої статті 203 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки № PCL-005/095/2007, укладений 20 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. В. за реєстровим номером 1753у.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. В., про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом тридцяти днів із дня отримання копії ухвали.

Заявнику потрібно було сплатити судовий збір у розмірі 267,96 грн та надати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, при цьому вказати підстави поважності причини пропуску строку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року відмовлено.

Повернуто ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на розрахунковий рахунок Апеляційного суду міста Києва: отримувач коштів УДКС у Соломґянському районі міста Києва, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38050812, банк отримувача ГУ ДКСУ у місті Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, рахунок отримувача 0010, код ЕДРПОУ суду 02894757, відповідно до платіжного доручення від 04 серпня 2017 року № 5139 у розмірі 267,96 грн.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявником у встановлений судом строк не надано суду апеляційної інстанції клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

02 жовтня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового звʼязку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року та передати справу на розгляд до Апеляційного суду міста Києва, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 отримала 28 квітня

2017 року.

30 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане судове рішення до Апеляційного суду міста Києва. Однак при заповненні адресата на конверті вказана апеляційна скарга замість Дарницького районного суду міста Києва помилково була направлена за адресою Апеляційного суду міста Києва.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Кравченко І. В., про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Дарницького районного суду міста Києва від

20 квітня 2017 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4

12 червня 2017 року подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду

(а. с. 199 - 206, т. 2).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1- ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної

скарги - протягом тридцяти днів із дня отримання копії ухвали.

Заявнику потрібно було сплатити судовий збір у розмірі 267,96 грн та надати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, при цьому вказати підстави поважності причини пропуску строку.

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 червня

2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 04 липня

2017 року через засоби поштового звʼязку надано квитанцію про сплату судового збору (а. с. 214, т. 2).

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в апеляційному порядку), оскільки заявником недоліки апеляційної скарги усунено не в повному обсязі. Судовий збір сплачено, однак не надано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У статті 2 ЦПК України закріплено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно заяви про видачу копії рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року, ОСОБА_1 отримала копію рішення суду першої інстанції особисто 28 квітня 2017 року.

12 червня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року, до якої додано копію апеляційної скарги, яка була отримана судом апеляційної інстанції 04 травня 2017 року та повернута заявнику згідно листа Апеляційного суду міста Києва 11 травня 2017 року.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заявником не надано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та не сплачено судовий збір.

Висновок апеляційного судупро відмову у відкритті апеляційного провадження є передчасним, оскільки після усунення недоліків у частині сплати судового збору, суд апеляційної інстанції мав вирішити питання щодо продовження строку на їх усунення в частині надання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, що буде виправданим з урахуванням принципу res judicata (принцип юридичної визначеності).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило