Справа № 604/522/17
Провадження № 2/604/8/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2018 року смт. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участі секретаря

судового засідання ОСОБА_1

представників ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Підволочиська Тернопільської області позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 18 травня 2017 року уклав із відповідачем по справі договір позики № 1 у відповідності до якого передав у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 500 000 грн., які відповідач зобовязувався повернути у строк до 23 травня 2017 року проте належним чином взятих зобовязань не виконав та під різними приводами почав зволікати із поверненням боргу у звязку із чим просить стягнути із відповідача по справі суму боргу в розмірі 500 000 грн.

Відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики удаваним правочином посилаючись на те, що весною 2017 року до нього звернувся ОСОБА_4 з проханням допомогти реалізувати кукурудзу у кількості 4 вагонів близько 250 000 кг, загальною вартістю близько 1 000 000 гривень. У кінці квітня на початку травня 2017 року відповідачем були відібрані взірці товару та проведено лабораторні дослідження їх якості і оскільки умови задовольняли обидві сторони він відвантажив кукурудзу автомобільним транспортом. У подальшому відповідач повідомив його що не зміг реалізувати товар і має намір його повернути. Тобто між ним та відповідачем по справі існували відносини, що регулюються правилами щодо купівлі-продажу, оскільки за договором купівлі продажу одна сторона передає або зобовязується передати у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. В даному випадку товар ним було надано, однак відповідачем по справі його не оплачено. Разом із тим під час повернення товару відповідач зажадав отримати розписку про ніби - то існуючу позику, з метою стягнення витрат повязаних із перевезенням товару у дві сторони. Саме з цією метою відповідач на власному компютері, без узгодження тексту, роздрукував договір позики та розписку, які він вимушений був підписати, однак жодних реальних коштів по договору позики він не отримував. Крім того, під час підписання договору, на нього чинився психологічний тиск, а оскільки іншого способу щодо отримання свого товару не було, тому його ввели в оману обіцянкою не вживати заходів щодо повернення коштів за договором позики і за таких обставин він і поставив підпис під даною розпискою. Обставини укладення договору позики та правовідносини що при цьому виникли, засвідчують те, що правочин є удаваним, таким що приховує інший який дійсно мав місце, а саме договір купівлі-продажу у звязку з чим просить визнати договір позики удаваним правочином.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зіславшись на обставини, що у них викладені та просить їх задоволити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечив та вказав, що договір позики немає жодного відношення до відносин що були у нього із відповідачем по справі та виникали із спільного продажу (реалізації) сільськогосподарської продукції, а тому відповідач, предявляючи зустрічний позов, намагається таким чином уникнути відповідальності за боргові зобовязання, які виникли у нього перед ним. У даному випадку заявлені зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, оскільки якщо б суд встановив що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину то мав би вирішити спір із застосуванням норм права що регулюють даний правочин, однак відповідачем заявлені вимоги які не передбачені нормами законодавства, а саме визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином. Крім того правочин купівлі-продажу на який посилається відповідач по справі є нікчемним, оскільки не відповідає вимогам ЦК України, а тому і не може бути визнаний удаваним.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зіславшись на обставини що у них викладені та просить їх задоволити. Проти задоволення первісного позову заперечив та пояснив, що у нього було 250 000 кг. урожаю кукурудзи і ОСОБА_4 домовився її придбати за ціною у 3550 грн. за тонну залишивши аванс у розмірі 500 000 грн., а решту суми обіцяв повернути після продажу продукції на що він і погодився. У подальшому, коли він перебував за межами території України до нього зателефонував ОСОБА_4 та повідомив, що продукція неналежної якості і її готові придбати за ціною у 2100 грн. за тонну проте він відмовився оскільки дана сума не покривала його витрат, тому зерно кукурудзи було повернено на станцію де простоювало у вагонах. ОСОБА_4 під тиском що не віддасть продукцію заставив написати його розписку про ніби - то боргові зобовязання перед ним на суму у 500 000 грн. за погашення транспортних витрат по перевезенню продукції на станцію ОСОБА_2 і назад. Погодився що ОСОБА_4 поніс витрати щодо транспортування сировини і готовий добровільно відшкодувати їх однак не у розмірі 500 000 грн. Крім того вказав що усі їхні домовленості щодо транспортування сільськогосподарської продукції та реалізація відбувались в усній формі і будь-яких договорів між ними не укладалось. Вважає, що між ними в дійсності мав місце договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, а не договір позики у звязку з чим просить визнати його удаваним правочином.

Суд, заслухавши пояснення позивача за первісним позовом ОСОБА_6 та зустрічним позовом ОСОБА_5, проаналізувавши зібрані у справі докази у їх повній сукупності, вважає, що первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики є підставним та підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином слід відмовити, виходячи із наступних міркувань :

Згідно договору позики № 1 від 18 травня 2017 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 500 000 гривень з кінцевим терміном повернення 23 травня 2017 року.

Згідно п.п. 2.1, 2.2 вказаного договору передбачено, що позикодавець зобовязаний передати позичальникові 500 000 гривень на протязі 1-го календарного дня з моменту підписання даного договору, а факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника.

Згідно розписки від 18 травня 2017 року вбачається, що ОСОБА_5 на виконання договору позики від 18 травня 2017 року отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 500 000 гривень.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, судом встановлено що між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 у відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України був укладений договір позики грошових коштів на загальну суму 500 000 гривень з кінцевим терміном повернення 23 травня 2017 року

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року висловленій у справі № 6-63цс13 вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином наявність у позивача боргової розписки є свідченням невиплаченого відповідачем боргу за договорами позики в розмірі 500 000 гривень.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Закону.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або Законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За вказаних обставин судом встановлено порушення прав позивача ОСОБА_4 котрі підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_5 в користь позивача грошових коштів згідно договору позики в розмірі 500 000 гривень.

Суд не бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_5 про те, що він не отримував кошти згідно договору позики в розмірі 500 000 гривень і дана розписка написана ним під психологічним тиском відповідача ОСОБА_4, оскільки вказані обставини спростовуються матеріалами справи та не підтверджені належними та допустимими доказами зі сторони відповідача ОСОБА_5

Разом із тим суд вважає що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5І до відповідача ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином слід відмовити виходячи із наступних міркувань :

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до даного Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.

Згідно п.25 Постанови Пленуму ВС України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», передбачено що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд, на підставі статті 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так в судовому засіданні позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 на підтвердження викладених у поданій заяві обставин не доведено та не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, що договір позики укладено з метою приховати інший правочин зокрема договір купівлі продажу, а відтак у суду не було достатніх підстав визнати договір позики удаваним правочином та розглядати спір за правовідносинами що випливають із договору купівлі - продажу . При цьому суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, оскільки дані свідки не підтверджують та не спростовують викладених обставин у первинному та зустрічному позовах.

За вказаних обставин, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 13, 141, 247, 263-265, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України ЦПК України, ст. ст. 207, 235, 525, 526, 533 610, 1046, 1047, 1048, 1049, ЦК України, п.25 Постанови Пленуму ВС України від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 заборгованість згідно договору позики в розмірі 500 000 (пятсот тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 5000 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Підволочиського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_10