Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 754/12142/15-ц

провадження № 61-2347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя - доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2012 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського обслуговування № BL 100094256 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 10 000,00 грн зі сплатою 0,01 % річних та кінцевим терміном повернення 08 лютого 2015 року.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору станом на 14 серпня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 13 584 грн 59 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 960 грн 31 коп., процентів у розмірі 03 коп., комісії - 2 100 грн 11 коп. та пені у розмірі 8 524 грн 14 коп.

На підставі викладеного ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. просило суд стягнути кредитну заборгованість з відповідача.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 травня 2016 року у складі судді Фоменко І. М. позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 960 грн 31 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на час укладення кредитного договору від 08 лютого 2012 року ОСОБА_3 страждав на хронічне психічне захворювання у формі параноїдної шизофренії, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому суд вважав необхідним визнати кредитний договір, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» 08 лютого 2012 року, недійсним, застосувати реституцію і стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 2 960 грн 31 коп.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2016 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 травня 2016 року скасовано в частині відмови у позові щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, комісії та пені.

Позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. у скасованій частині задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2012 року, яка складається з заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 03 коп., комісії - 2 100 грн та пені - 5 000 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у липні 2013 року у ОСОБА_3 виявлено ознаки психічного захворювання та встановлено діагноз «шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу із стабільним дефектом». Викладені у висновку судово-психіатричного експерта обставини щодо наявності у відповідача психічного захворювання з 1998 року були встановлені експертом зі слів дружини ОСОБА_3, а тому суд не взяв їх до уваги як належний та допустимий доказ того, що відповідач у момент укладення кредитного договору не міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними. ОСОБА_3 протягом дії кредитного договору здійснював платежі на погашення кредитної заборгованості, тобто визнав укладений між сторонами кредитний договір, та не звертався до суду із позовом про визнання його недійсним. А тому суд стягнув з відповідача кредитну заборгованість і, з урахуванням частини третьої статті 551 ЦК України, зменшив пеню з 8 524,14 грн до 5 000,00 грн.

ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_4, у касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 у момент вчинення правочину мав незадовільний психічний стан, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому судом першої інстанції правильно встановлено характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин та задоволено позов у частині стягнення з боржника лише тіла кредиту.

Відзив на касаційну скаргу у зазначеній справі до суду не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 лютого 2012 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського обслуговування № BL 100094256, згідно з яким ОСОБА_3 надано у борг 10 000 грн зі сплатою 0,01 % річних та кінцевим терміном повернення 08 лютого 2015 року.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору станом на 14 серпня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 13 584 грн 59 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 960 грн 31 коп., процентів - 03 коп., комісії - 2 100 грн 11 коп. та пені - 8 524 грн 14 коп.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Положення частини третьої статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15.

Відмовляючи у позові щодо стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив із недійсності укладеного між сторонами кредитного договору у зв'язку із тим, що в момент його вчинення відповідач через свій незадовільний психічний стан не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Так, з висновку судово-психіатричного експерта від 24 березня 20016 року № 107 вбачається, що у ОСОБА_3 з 1998 року виявлялися ознаки психічного захворювання, а з 2013 року йому встановлено діагноз «шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу із стабільним дефектом». На час укладення договору, 08 лютого 2012 року, відповідач страждав хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії та не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с. 86 - 88).

У пункті 4 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Cудом апеляційної інстанції встановлено, що висновок про наявність у ОСОБА_3 психічного захворювання з 1998 року зроблено судовим експертом зі слів дружини відповідача; інших доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Діагноз «шизофренія, параноїдної форми» встановлено відповідачу лише у липні 2013 року, тобто після укладення кредитного договору. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_3 станом на момент укладення з позивачем кредитного договору, а саме: станом на 08 лютого 2012 року, страждав психічним захворюванням, внаслідок чого у момент вчинення вказаного правочину не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Кредитний договір, укладений між сторонами, у судовому порядку недійсним не визнавався та не є нікчемним правочином у розумінні цивільного законодавства України, а тому відсутні підстави для відмови у позові про стягнення кредитної заборгованості із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, наданого позивачем судом апеляційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_3 протягом дії кредитного договору частково погашав заборгованість, останній платіж ним було здійснено у листопаді 2014 року, однак заперечувати дійсність вказаного кредитного договору відповідач почав лише після звернення банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, правильно встановив, що між сторонами наявні кредитні зобов'язання, у зв'язку із неналежним виконанням яких утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача. Однак, прийнявши до уваги те, що пеня перевищує суму кредиту, з урахуванням положень частини третьої статті 551 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення її розміру.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В.Черняк