Справа № 486/939/17
Провадження № 2/486/70/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Волкової О. І.

при секретарі Зацепіній І.О.

за участі: позивача ОСОБА_1

відповідача - Пароконного В.К.

представника відповідача - Борець Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до голови м.Южноукраїнська Пароконного Віктора Кириловича про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації.

Свою позовну заяву мотивує тим, що з 2012 по 2014 рік обіймав посаду голови м.Южноукраїнська. 26.06.2017 року на телеканалі «Всесвіт» відбувся прямий ефір з міським головою Пароконним В.К., під час якого він припустився до неправдивих, образливих висловлювань та наклепу щодо періоду його роботи на посаді міського голови. На прикладі банкрутства КТ "ТВКГ" намагався очорнити справжнє його ставлення до цього питання, охрестив це «Бездіяльність ОСОБА_1». На сторінках газети «Контакт» є висловлювання Пароконного В.К. про «спроби бувших у владі міста вернути собі керівні посади і можливості». Крім того, інформаційний лист від 22.06.2017 року вважає наступним кроком приниження гідності. Вважає, що Пароконний В.К. намагається «повісити» на нього розкрадання гуртожитку АДРЕСА_1. 13.06.2017 року він звертався до міського голови з заявою визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності та спростувати інформацію поширену у ЗМІ, що відповідач не зробив. Зазначив, що інформація висловлена під час звернення Пароконного В.К. у прямому ефірі 26.06.2017 року, у статті місцевої газети «Контакт» від 30.06.2017 №2, у інформаційному листі від 22.06.2017 року є такою, що цілеспрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації, з метою формування негативної думки серед його прихильників. У зв'язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом. Крім того, через апарат суду 19.03.2018 року надійшло клопотання в порядку ст. 43 ЦПК України, яке він підтримав у судовому засіданні та просив винести окрему ухвалу по факту ознак кримінального правопорушення в діях Южноукраїнського міського голови Пароконного В.К. під час видачі довіреності на вчинення дій від імені територіальної громади м.Южноукраїнська на ім'я ОСОБА_3

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що своїми виступами на телебаченні та розміщенням своєї статті у газеті Контакт та на офіційному сайті міської ради "По слідам прямого ефіру" відповідач поширив інформацію, яка підриває його репутацію та негативно впливає на мешканців міста та на нього. Вважає, що поширення такої інформації ганьбить його честь та гідність, так як він добросовісно та чесно виконував ввірені йому громадою міста обов'язки. Вважає, що прийняті ним особисто розпорядження як міського голови, з приводу гуртожитку АДРЕСА_1 лише підтверджують його відповідальність за їх прийняття, за які він готовий нести відповідальність, а не доводять факт того, що за допомогою них було розкрадено гуртожиток. У зв'язку з цим просив суд позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали надали до суду заперечення на позовну заяву, доповнення до заперечень по справі, пояснення. (том. 1 а.с.45-47, 214-216, том.2 а.с.6-10, 13-16)

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він виступаючи на телебаченні та в газеті, розміщуючи на офіційному сайті Южноукраїнської міської ради свою статтю висловив свою особисту думку як мер міста, якому довелося долати труднощі з якими він зіткнувся на посаді міського голови, на якій до нього перебував позивач. Він висловив свої судження виходячи з власних поглядів та розуміння законодавства та вважає, що приймати розпорядженням міського голови з приводу майна громади на мільйонні кошти є не припустимим. Це повинно вирішуватися виключно рішенням міської ради.

Відповідач та його представник пояснили, що із заявленими вимогами не погоджуються, вважають їх безпідставними. Повідомили, що інформація, яка опублікована у газеті «Контакт» та розміщена на офіційному веб-сайті Южноукраїнської міської ради у статті "По слідам прямого ефіру", жодним чином не стосується ОСОБА_1, а стосується діяльності всієї минулої влади 2012-2014 років. Звернення ж до правоохоронних органів не може бути розцінене як неправдива інформація, крім того позивачем не надано доказів поширення інформаційного листа. Посилалися, що позивачем не надано доказів поширення відповідачем у прямому ефірі телеканалу «Всесвіт» недостовірної інформації. Повідомили, що всі висловлювання відповідача є оціночними судженнями, які не підлягає спростуванню та доведеності їх правдивості.

Суд тривалий час розглядав справу із-за зловживання процесуальними правами та не належною поведінкою сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що 30.06.2017 року місцева газета «Контакт» опублікувала статтю міського голови Пароконного В.К. «По слідам прямого ефіру» у якій йде згадка про позивача, про його бездіяльність, як міського голови, та перевищення ним владних повноважень, а саме про надання його згоди, у вигляді його розпорядження, що фактично призвело до розкрадання гуртожитку АДРЕСА_1. Автор статті висловлює власне бачення «смесь цинизма и популизма на фони полной безграмотности», чим висловлює свою думку і погляди, які виражаються в оціночних судженнях, які не можуть бути перевіренні на їх відповідність дійсності, на відміну від перевірки істинності фактів. (а.с.11-12)

Крім того, дана стаття опублікована на офіційному інтернет-сайті Южноукраїнської міської ради, за підписом міського голови. (а.с.13-18)

У судовому засіданні встановлено, що не заперечували сторони, що відповідач виступав на телеканалі "Всесвіт", та його виступ був опублікований у газеті "Контакт" та розміщений на офіційному інтернет-сайті Южноукраїнської міської ради у статті «По слідам прямого ефіру»

22.06.2017 року інформаційний лист Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 21/02/34/1995 у вигляді звернення з приводу тривалого не прийняття відповідних рішень стосовно зловживання та розкрадання майна громадян міста на суму 40 млн. грн. фігурантом Тофаном (гуртожитку АДРЕСА_1 Миколаївської області) було надіслано на адресу Южноукраїнського відділу Первомайської місцевої прокуратури, Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу ГУ Національної поліції у Миколаївській області, відділ в м.Южноукраїнську Управління СБУ (а.с.19-20)

13.07.2017 року позивач звертався до відповідача з заявою про захист честі, гідності та ділової репутації (а.с.23-26) у якій вимагав врегулювати даний спір, але йому це не вдалося, що підтверджується відповіддю від 11.08.2017 року (а.с.27)

За положеннями ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положення ч.1 ст.68 Конституції України регламентують, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до положень ст.201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно ст.ст. 297 ч. ч. 1, 2, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації

статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження свої поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошення інформації, одержаної конфіденційно або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя .

У зв'язку із цим при вирішенні цього спору суд оцінює відповідність спірних уривків зі статті, в яких, як вважає позивач, відносно нього поширені фактичні недостовірні дані, а саме інформації в розумінні Закону України "Про інформацію " та ст. 277 ЦК України визначивши характер такої інформації. Суд з'ясував, що це є оціночні судження відносно позивача.

Стаття є власним баченням відповідача та стосується його оціночних тверджень щодо вищезазгаданих фактів.

З матеріалів справи вбачається, що в опублікованій статті було піддано критиці саме роботу ОСОБА_1, під час перебування на посаді, як публічної особи, а не поведінку, що стосується приватного життя міського голови.

Відповідно до ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Згідно положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню.

Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Аналіз змісту статті "По слідам прямого ефіру", свідчить про те, що автор міський голова Пароконний В.К. критикував лінію поведінки колишнього міського голови ОСОБА_1, а це лише оціночні судження відносно його роботи на посаді міського голови та лінії поведінки яку він обрав.

У рішенні від 07.12.1976 р. у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства Європейський Суд з прав людини зазначив і знову нагадав у п. 41 свого рішення від 08.07.1986 р. у справі Лінгенса (Lingens case, 12/1984/84/131), що свобода вираження поглядів, гарантована ст. 10 ч. 1 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ст. 10 ч. 2 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішенні від 18.07.1986 р. (справа Лінгенса, п. 46) та у продовження цієї думки у п. 41 рішення від 29.03.2005р. у справі «Українська Пресс-Група» проти України підкреслив, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Конвенції.

Положення ч.2 ст.30 Закону України "Про інформацію"оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У справі Lindon, Otcharotry Lanrens and Iuly v. France (рішення від 22.10.2007 р.) Європейський суд з прав людини знову нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести відмінність між ствердженнями про факти і оціночними судженнями. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, істинність оціночних суджень не може бути предметом доказування. Вимога довести істинність оціночного судження не може бути виконана і порушує саме право на вільне вираження поглядів, яке є важливим елементом права, гарантованого ст. 10 Конвенції. Класифікація висловлювання як ствердження про факт чи оціночне судження представляє собою питання, яке перш за все знаходиться у рамках свободи розсуду національної влади, зокрема національних судів. Проте навіть якщо висловлювання представляло собою оціночне судження, воно повинно бути підтверджено достатньою фактичною підставою, за відсутності якого буде визнано таким, що виходить за належні рамки.

Судом встановлено, що дійсно у статті "По слідам прямого ефіру" згадується прізвище позивача, проте суд дохидить до висновку що дана інформація є критичною оцінкою певних фактів його діяльності, та вона не виходить за рамки суспільної моралі. Крім того, судження було висловлено щодо минулої влади, а не безпосередньо позивача.

Крім того, позивач погоджуючись на виконання владних повноважень, прийняв на себе обов'язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входять зокрема і певні моральні збитки, дискомфорт від критичного ставлення до керівництва, а тому межа допустимої критики щодо таких осіб є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Політики повинні демонструвати більшу терпимість у політичних суперечках.

В судовому засіданні позивач не довів як саме загрожувала публічно висловлена відповідачем його власна точка зору і в чому саме постраждала від цього його репутація.

Суд вважає, що від відповідача, який на час висловлення своєї думки був відомим як міський голова міста Южноукраїнська, можна було очікувати висловлення його точки зору, щодо факту розкрадання гуртожитку АДРЕСА_1, за яким було порушено кримінальне провадження, розгляд якого до сьогодні триває, щодо цього та що це зацікавить як прихильників так і опонентів сторін у справі.

Посилання позивача на аргумент як приниження честі і гідності під час звернення відповідача до правоохоронних органів є безпідставним.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні, колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У зв'язку з цим Конституційний суд України у своєму рішенні від 10 квітня 2003 року (справа № 1-9/2003, про поширення відомостей) зазначив, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів осіб, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, що порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам громадянину.

Тому суд вважає, що звернення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 21/02/34/1995 на адресу правоохоронних органів є реалізацією

конституційного права, тому таке звернення не може вважатися поширенням відомостей, що порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Що ж до «прямого ефіру» на телеканалі «Всесвіт», то відповідач не заперечував, що його виступ повністю відображений у статті "По слідам прямого ефіру" що розміщена у газеті Контакт та на офіційному сайті міської ради, оцінка якому судом вище надана.

Суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем не надано жодного доказу, який свідчить про виступ на телеканалі "Всесвіт", фактично мова йде про одні і ті ж судження відповідача відносно позивача, що сторонами у судовому засіданні не оспорювалося.

Клопотання позивача, щодо постановлення окремої ухвали судом по факту ознак кримінального правопорушення та внесення відомостей до ЄДРДР відносно дій відповідача, як міського голови, виходить за межі розгляду даного спору. Крім того, позивач є дієздатною особою і вправі самостійно звернутися з заявою до правоохоронних органів про злочин.

За тих обставин оспорювана позивачем інформація хоча і несе певну негативну інформацію про діяльність роботи позивача на посаді міського голови міста Южноукраїнська, але вона є лише оціночними судженнями відповідача. Оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки істинності фактів, і спростувати, що відповідає прецидентній судовій практиці Європейського суду з прав людини та ст. 10 Конвенції.

Таким чином позовні вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.9, 32, 34, 68 Конституції України, ст.6, 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст.201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до голови м. Южноукраїнська Параконного Віктора Кириловича про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Повний текст рішення складено 04 квітня 2018 року.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О. І. Волкова