Справа № 584/200/17 Провадження № 2/584/4/18
РІШЕННЯ

Іменем України

16.04.2018 Путивльський районний суд Сумської області

в особі : головуючого - судді Толстого О.О.

при секретарі Зікрати Я.В.

за участю учасників справи :

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача - адвоката ОСОБА_4

представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, третя особа : Путивльська районна державна адміністрація, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частку автомобіля,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом і свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 04.08.1989 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7

Після розірвання цього шлюбу в судовому порядку 17.04.2006, актовий запис про що вчинено 26.05.2009, між нею і її колишнім чоловіком існували фактичні шлюбні відносини, які тривали до листопада 2009 року, оскільки вони продовжували разом проживати, виховувати дитину, мали взаємні права й обов'язки та вести спільне господарство.

За час такого проживання та за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, у кінці 2006 року вони разом з ОСОБА_7 придбали автомобіль марки «Ford Transit», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на ОСОБА_7

Після припинення фактичних шлюбних відносин з ним, цей автомобіль залишився в користуванні ОСОБА_7, але в разі продажу цього майна отримані кошти домовилися поділити порівну.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер і після його смерті до Путивльської районної державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися спадкоємці першої черги за законом - його теперішня дружина ОСОБА_3, яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_8, а також повнолітня дочка від першого шлюбу - ОСОБА_6 Позивач також звернулася з заявою про виділення частки спірного автомобіля, однак нотаріус відмовив їй у видачі відповідного свідоцтва, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказане майно, який знаходиться у відповідача, як і сам транспортний засіб.

З цього часу між нею та спадкоємцем ОСОБА_9 виник спір з приводу права власності на це майно.

Посилаючись на ці обставини, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 в період з квітня 2006 року по листопад 2009 року, визнати спірний автомобіль об'єктом їхньої спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля.

Заявою від 28.03.2018 позивач уточнила позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 та просила встановити його в період з 01.04.2006 по 01.02.2009.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 подала зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, який обґрунтовувала тим, що з березня 2006 року вони з ОСОБА_7 проживали разом однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а 05.11.2014 зареєстрували шлюб, у якому народилась дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час спільного проживання, за спільні кошти придбали спірний автомобіль, але позивач оспорює таке її право.

У судовому засіданні позивач та її представник уточнений позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач та її представник просили у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити, з підстав викладених у ньому та заявах по суті.

В своїх письмових пояснень щодо позову третя особа - ОСОБА_6 повідомила про те, що батько пішов від них у лютому 2009 року. До цього батьки проживали разом, займалися бізнесом. Для цього купили спірний автомобіль, у придбанні якого допомогала її тітка з чоловіком. Про обставини розлучення батьків вона дізналася в травні 2009 року від матері.

Ці обставини підтвердила і в судовому засіданні.

Третя особа - Путивльська районна державна адміністрація, своїх письмових пояснень щодо позову не направила, її представник просив суд врахувати інтереси неповнолітньої ОСОБА_8 при визначенні частки у спірному автомобілі.

Ухвалою суду від 09.11.2017 провадження у справі було зупинено на підставі п. 4 ч.1 ст. 201, п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦПК України.

Провадження у справі відновлено протокольною ухвалою суду від 12.03.2018.

Ухвалою суду від 12.03.2018, у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладено в новій редакції, судовий розгляд продовжено в порядку загального позовного провадження.

Заслухавши учасників справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, допитавши свідків та дослідивши інші надані докази, суд дійшов висновку, що заявлені позови слід задовольнити частково з наступних мотивів.

Як свідчать матеріали справи, 04.08.1989 ОСОБА_1 і ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, який було припинено шляхом його розірвання на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 17.04.2016, яке набрало законної сили 28.04.2006 (а.с. 7, 59).

05.11.2014 ОСОБА_7 вдруге зареєстрував шлюб - з ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 05.11.2014 (а.с. 58 звор. бік).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер, що видно зі свідоцтва про смерть від 29.12.2015 (а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_3, яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_8, а позивач ОСОБА_1 подала заяву про отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Однак, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку в майні подружжя на спірний автомобіль, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказане майно, що вбачається з матеріалів спадкової справи № 268/2015 (а.с. 108-131).

З цього часу між учасниками справи виник спір з приводу права власності на це майно.

Відповідно до частин 2 і 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Закон визнає можливість створення сім'ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, та встановлення такого факту в судовому порядку ( ст. 74 СК України, ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України).

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Наявність саме таких відносин, характерних для проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, після припинення шлюбу 28.04.2006 і по 01.02.2009 підтвердили допитані свідки зі сторони позивача, які показали, що ОСОБА_1 і ОСОБА_7 проживали разом, мали спільний побут, вели спільний бізнес, придбавали майно, у тому числі і спірний автомобіль, а також були разом на святах, що узгоджуються з наданим відеозаписом, даними анкети вступника ОСОБА_6 про спільне проживання батьків, декларації позивача за 2006-2008 роки про членів сім'ї, де ОСОБА_7 зазначений як чоловік позивача (а.с. 77, 206-208).

В свою чергу, показання допитаних свідків з боку відповідача та надані нею фотографії не свідчать про такі сімейні стосунки між ОСОБА_3 і ОСОБА_7 до 01.02.2009.

При цьому факт такого їхнього проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 02.02.2009 по 04.11.2014 учасниками справи не оспорюється.

Твердження відповідача про те, що причини та час припинення шлюбно-сімейних відносин між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 встановлені у судовому рішенні про розірвання шлюбу, що має преюдиційне значення, є безпідставними, оскільки під час ухвалення рішення Путивльського районного суду від 17.04.2016 докази за участю сторін у змагальному процесі не досліджувалися, а висновок про припинення шлюбних стосунків ґрунтувався на визнані позову відповідачем.

При цьому в мотивувальній частині цього рішення не зазначено конкретного часу такого окремого проживання і припинення шлюбно-сімейних стосунків подружжя, що не суперечить п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» щодо змісту судового рішення при визнанні позову, але не утворює преюдиціальності цих обставин, які підлягають встановленню на загальних підставах.

Як встановлено судом, після розірвання шлюбу та подальшого спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_7 продали належну їм на підставі договору дарування від 30.04.2004 двокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 за 27100 грн. (а.с. 127), а на підставі довідки-рахунку від 21.10.2006 придбали автомобіль «Ford Transit», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який 26.04.2007 зареєстровано на ОСОБА_7, що підтверджується фотокопіями повідомлення Територіального сервісного центру 5942 від 05.08.2016 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 26.04.2007 (а.с. 11, 132), а також показаннями свідка ОСОБА_10, який підтвердив, що в 2006 році ОСОБА_1 і ОСОБА_7 разом приїжджали на авторинок в м. Вінницю, де він допомагав їм придбати зазначений автомобіль.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України), що не підлягає доказуванню, але може бути спростовано особою, яка не визнає цей факт.

В силу ч. 2 ст. 74 цього ж Кодексу ця презумпція поширюється на майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

За змістом статей 76 і 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже є підстави вважати, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністюОСОБА_1 і ОСОБА_7, позаяк зворотного достатніми доказами відповідач не довела.

Разом із тим, виходячи з правової позиціїВерховного Суду України, викладеної в постанові від 30.03.2016 (справа № 6-2811цс15), та роз'яснень, які містяться в п. 25 згаданої постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11, можна зробити висновок, що позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частку спірного автомобіля, тобто визначення ідеальної частки в цьому майні без його реального поділу, по суті є вимогою про поділ цього майна.

За правилами ч. 2 ст. 72, ч 2. ст. 74 СК України, строк позовної давності про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, обчислюється від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. До вимоги про поділ майна застосовується позовна давність у три роки.

Як показала свідок ОСОБА_11, у січні 2009 року ОСОБА_7 без відома позивача забрав автомобіль«Ford Transit», який вони використовували для підприємницької діяльності, після чого позивач була вимушена винаймати водія та інший автомобіль для перевезення товару.

Свідок ОСОБА_10 підтвердив, що у 2009 році позивач казала йому про те, що вони з ОСОБА_7 разом не проживають, останній забрав автомобіль, у зв'язку з чим між ними виникли суперечки з приводу його поділу.

Викладені обставини свідчать, що після припинення фактичних шлюбних відносин ОСОБА_7 без згоди позивача забрав цей автомобіль та надалі володів ним особисто, а з приводу його поділу між ними у 2009 році виникали суперечки, що вказує на те, що ОСОБА_7 оспорював право позивача на це майно з цього часу, про що вона повинна і могла дізнатися за цих обставин та, водночас, спростовує її аргументи про те, що вона не вважала своє право порушеним до смерті ОСОБА_7, тому це визначається судом початком строку позовної давності.

До суду з позовом про поділ спільного майна позивач звернулася 10.02.2017.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 15 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

У постанові від 23.09.2015 (справа № 6-258цс15) Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що при визначенні початку перебігу строку позовної давності слід виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Слід зауважити, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ст. 10 ЦПК України).

За практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила доказування про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Саме такого правового висновку щодо застосування строку позовної давності дійшов Верховний Суд України в постанові від 22.02.2017 (справа № 6-17цс17).

Як роз'яснено в п. 11 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, оскільки протягом встановленого законом (ч. 2 ст. 72 СК України) строку позивач не пред'явила своїх вимог про поділ спільного майна без поважної причини, є підстави для висновку про обґрунтованість заяви відповідача (а.с. 150) про те, що позивач позбавлена права такої вимоги у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Твердження представника відповідача про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до наведеної норми суд закриває провадження у справі, якщо збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 20.12.2017 прийнято відмову позивача від позову та закрито провадження у цивільній справі № 584/851/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи : Путивльська районна державна нотаріальна контора, Путивльська районна державна адміністрація, ОСОБА_6, про виділ частки із майна, що було спільною сумісною власністю подружжя, та визнання права власності на 1/2 частку автомобіля марки «Ford Transit», державний номер НОМЕР_2, який обґрунтовувався тим, що даний автомобіль було придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

У позові, що розглядається, позивач ОСОБА_1 просила визнати право власності на 1/2 частку цього автомобіля, як придбаного під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7, тобто з інших правових підстав.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з приписів статті 141 ЦПК України, про те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 сплачено 1280 грн. судового збору за подачу позовної заяви до суду та 6350 грн. оплати професійної правничої допомоги, яка надавалася адвокатом на підставі відповідного договору від 20.06.2016 і ордеру, що підтверджується копіями цих документів, квитанціями, розрахунком про суму гонорару та актом про надані послуги (а.с. 1,2, 30-33, 199-200)

Оскільки первісний позов задоволено частково (на 67 %), ураховуючи складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6350 х 67 % = 4254,5 грн. судових витрат на оплату професійної правничої допомоги , а також 1280 х 67 % = 857,6 грн. сплаченого судового збору, а разом : 5112,1 грн.

Відповідачем ОСОБА_3 сплачено 640 грн. судового збору за подачу зустрічної позовної заяви та 11520 грн. оплати професійної правничої допомоги, яка надавалася адвокатом на підставі відповідного договору від 01.03.2017 і ордеру, що підтверджується копіями цих документів, розрахунком та актом про надані послуги (а.с. 55, 34-37, 188-189).

З урахуванням того, що зустрічний позов задоволено частково (на 33 %), а також складності справи та обсягу необхідних послуг, часу, витраченого адвокатом на надання відповідних послуг, який є меншим ніж зазначено в розрахунку (8 судових засідань загальною тривалістю 10 год. , а не 13 год., як зазначено в ньому) , суд вважає за необхідне зменшити суму витрат на оплату професійної правничої допомоги в суді та стягнути з позивача : (9600 грн. + 640 грн.) х 33 % = 3379,20 грн. судових витрат.

На підставі частини 10 ст. 141 ЦПК України, у порядку зарахування присуджених сум, підлягає сплаті на користь позивача : 5112,1 грн. - 3379,20 грн. = 1732,90 грн. різниці в понесених судових витратах.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 3, 72, 74, 114 СК України, ст. 256 ЦК України, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_3) задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в період з 28.04.2006 по 01.02.2009.

Визнати їхньою спільною сумісною власністю автомобіль марки "FORD Transit 2.5 TD", 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

У задоволенні позову в інший частині відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_4) задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в період з 02.02.2009 по 04.11.2014.

У задоволенні позову в інший частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1732 грн. 90 коп. компенсації понесених судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Путивльський районний суд Сумської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 26.04.2018.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно:

Суддя

Путивльського районного суду О.О.Толстой