ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/4637/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2018 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за позовною заявою ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради про стягнення грошової компенсації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Дарницького районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка обгрунтована наявністю незаконних дій відповідачів під час реалізації владних повноважень щодо знесення будівлі, яка знаходиться в Дарницькому районі м. Києва на земельній ділянці, яка була відведена позивачу для експлуатації та обслуговування нежитлового будинку, магазину.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 зазначив, що він є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Протягом 24.07.2017 року діями відповідачів позивачу було завдано значну матеріальну шкоду та моральну шкоду.

Зокрема, із змісту позову вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з вимогами до Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради про стягнення грошової компенсації, відшкодування моральної шкоди, упущеної (втраченої) вигоди (оскільки в позові, зокрема міститься посилання на п.2) ч.2 ст.22 ЦК України, а саме на доходи, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено (упущена вигода а.с.5 зв.), а також в обгрунтування позову самим позивачем зазначено про знесення вказаної будівлі саме на земельній ділянці, яка була відведена позивачу для експлуатації та обслуговування нежитлового будинку, магазину, тобто вочевидь саме для здійснення підприємницької діяльності.

Наведені висновки (зокрема щодо правової природи статусу ОСОБА_2 як суб»єкта саме підприємницької діяльності (в тому числі, як фізичної особи-підприємця) у вказаних правовідносинах) цілком узгоджуються і з висновками Апеляційного суду м. Києва здійсненими в ухвалі цього суду від 17 жовтня 2017 року (згідно з витягом з ЄДРСР) за аналогічним позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради, Головного управління Національної поліції у м. Києві про стягнення грошової компенсації, відшкодування моральної шкоди, упущеної (втраченої) вигоди, згідно з якими судом апеляційної інстанції були встановлені наступні обставини:

«Із змісту позову вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з вимогами до КП «Київблагоустрій», Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради, Головного управління Національної поліції у м. Києві про стягнення грошової компенсації, відшкодування моральної шкоди, упущеної (втраченої) вигоди.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 зазначив, що він є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Протягом 23-26 серпня 2016 року діями відповідачів позивачу було завдано значну матеріальну шкоду.

Позивачем у даній справі є фізична особа-підприємець ОСОБА_2

Відповідачі - юридичні особи.

Предмет спору: відшкодування збитків.

Договори оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладали як фізичні особи-підприємці.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземці), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» роз'яснено, що при вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. 3 ГК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Згідно ч. 4 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), утому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

З огляду на суб'єктивний склад сторін та виниклі правовідносини, колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства».

Враховуючи викладене, вивчивши наявні матеріали, суд встановив, що необхідною передумовою для прийняття рішення про відмову чи задоволення вимог заяви, зокрема є розгляд господарсько-правового спору позивача з вищенаведеними суб"єктами владних повноважень щодо правомірності їх вищевказаних дій, розгляд якого має проводитись за правилами господарського судочинства.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України в ухвалі від 21 вересня 2011 року (справа №6-20106св09) зокрема містяться висновки щодо наслідків встановлення обставин, які свідчать про те, що провадження у справі відкрито за вимогою, яка не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України), та зазначено, що вказане є фактом, який підтверджує неправомірність виникнення цивільного процесу в цьому випадку (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Судом враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду не пов»язані з порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного,

Керуючись ст.186 ЦПК України,

Ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: