Справа № 185/202/15-ц
Провадження № 2/185/4/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Палюх Т.Д., за участю секретаря Андрухової Ю.Д., розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення,

В С Т А Н О В И В:

12.01.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про вселення.

Обґрунтовуючи позовну заяву, посилався на те, що 28.10.2011 р. між сторонами зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2012р. У домоволодінні № 76 по вул. Дзержинського у м.Павлограді Дніпропетровської області позивач був зареєстрований 15.11.2011 р., після укладення шлюбу між сторонами як член сімї. Проте з січня 2015 року відповідач змінила замки на воротах та на вхідних дверях будинку, що перешкоджає позивачу у доступі до житла, тому позивач просить вселити його до спірного житлового приміщення.

Позивач, представник позивача наполягали на задоволенні позову.

Відповідач заперечував проти задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77, ч 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

28.10.2011 р. між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб виконкомом Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області за актовим записом № 26, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2012 р. (а.с. 28, 26).

У житловому будинку № 76 по вул. Дзержинського у м. Павлограді Дніпропетровської області позивач був зареєстрований 15.11.2011 р., після укладення шлюбу між сторонами, як член сімї відповідача (а.с.4).

Судом встановлено, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.09.2008 серії ВКР № 299865 набув право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дзержинського, 76 (а.с.30-31).

Таким чином, позивач, перебуваючи в шлюбі із відповідачкою і на протязі періоду перебування в шлюбних відносинах, позивач користувався вказаним вище житловим приміщенням, а також був зареєстрований у ньому із дотриманням встановленого порядку вселення та зі згоди відповідача.

Із пояснень відповідачки та копії свідоцтва про шлюб від 16.12.2014 р. вбачається, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, вона уклала інший шлюб із ОСОБА_3 (а.с.27), вважає спільне проживання із позивачем у домоволодінні № 76 по вул. Дзержинського у м. Павлограді Дніпропетровської області неможливим.

Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.05.2015 у цивільній справі №185/11691/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про зняття особи з реєстраційного обліку, яке після перегляду Апеляційним судом Дніпропетровської області залишено в силі та набрало чинності 23.07.2015, встановлено, що ОСОБА_1 є зареєстрований у будинку в період шлюбу із ОСОБА_2, після розірвання шлюбу проживав у належному останній будинку, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Крім того, вказаним судовим рішенням встановлено, що сторони у судовому засіданні визнали, що відповідач щонайменше до 28.11.2014 р. мешкав у спірному помешканні, а залишення ним цього дня спірного помешкання та вивезення майна із будинку були причиною звернення позивача до правоохоронних органів. (а.с. 43, 50-51).

Крім того, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.04.2016, яке набрало законної сили, у цивільній справі №185/9290/15-ц встановлено, що у спірному будинку замінено замки, ОСОБА_1 на праві власності інше нерухоме майно не належить, у ОСОБА_1 ключів від спірного будинку немає(а.с. 83-85).

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За змістом вище зазначених правових норм, навіть після розірвання заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2012 р. шлюбу між сторонами, позивач як колишній член сім'ї відповідача не позбавлений права користування займаним житлом, позивач з поважних причин не мешкає у спірному будинку оскільки відповідач змінила замки у будинку та воротах домоволодіння, а тому є всі підстави для вселення позивача до приміщення відповідача.

Керуючись ст.ст. ч.1 ст. 156 ЖК України, ч.1 ст. 405 ЦК України, ст.ст. 76, 77, 78, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, в за адресою : м. Павлоград Дніпропетровської області, вулиця Успенська, будинок № 76.

Зобов"язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від замків на воротах домоволодіння та вхідних дверей будинку і не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 будинком № 76 по вулиці Успенська в м. Павлограді Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 243,60грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 14.04.2018року.

Суддя Т. Д. Палюх