ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2571/17
Провадження №2/477/222/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі головуючої судді Семенової Л.М.,

при секретарі Сірюк С.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку із земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати зведений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з обєкта літера Б-2 житловий будинок, загальна площа 130,8 кв. м, житлова площа 72,2 кв.м., літера В-гараж, літера Д гараж, літера К вбиральня, літера З літня кухня, літера И-майстерня, № 5,6 огорожа, № 2,3,4 та земельну ділянку площею 0,2104 га, що розташовані за адресою: вул. Ватутіна, 11 с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :04:039:0004 спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку із земельною ділянкою від 02 березня 2011 року, реєстраційний номер 147, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 щодо продажу вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що з 17 грудня 1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_6

19 вересня 2017 року його дружина померла.

Під час перебування у шлюбі 30 січня 1996 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 15 березня 1993 року, його дружина отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по вул. Ватутіна 9 в с.Мішкове-Погорілове Вітовського району Миколаївської області.

Проте вони з дружиною разом звели новий житловий будинок та здійснили перебудову господарських споруд.

За період зведення цього будинку ним було продано належну йому особисто квартиру та виручені кошти повністю витрачені на придбання будівельних матеріалів, проведення комунікацій та будівельних робіт, що повязані зі зведенням спірного житлового будинку.

Після смерті дружини, він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та лише тоді дізнався, що в 2011 році даний будинок його дружина продала своїй сестрі відповідачу ОСОБА_4, порушивши тим самим його права щодо цього майна як співвласника. За вказаного, позивач звернувся до суду із цим позовом та просить про захист його порушених прав судом у вказаний вище спосіб.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав в межах доводів позовної заяви. Щодо наданої представником позивача розписки про ніби то надану позивачем згоду на продаж спірного будинку, то вказував на недопустимість даного доказу як такого, що не має належної форми, зокрема не посвідчений нотаріально.

Позивач в попередньому судовому засіданні пояснив, що після реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 вони замість прийнятого нею у спадок будинку збудували новий спільними силами та за спільні кошти. На будівництво цього будинку ним були витрачені власні кошти, що виручені з продажу належної йому особисто квартири. В цьому будинку вони мешкали разом з часу завершення будівництва та після смерті дружини він продовжує проживати у цьому ж будинку, іншого житла не має. Із заявою про прийняття спадщини він звернувся до нотаріуса та лише тоді дізнався, що без його на то згоди та відома ОСОБА_6 ще в 2011 році продала збудований ними будинок своїй сестрі ОСОБА_4, приховавши від нотаріуса факт належності цього майна до спільного сумісного, як збудовано подружжям в період шлюбу.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибула.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, мотивуючи тим, що спірний житловий будинок був особистою власністю померлої ОСОБА_6, оскільки є спадковим майном. Окрім того посилалась на те, що позивач надав згоду на продаж даного майна, про що нею подано оригінал розписки, наданої ним 02.02.2011 року.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 в судове засідання не прибула. Згідно даних головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 05.02.2018 року (а.с. 49), нотаріуса ОСОБА_5 припинила свою приватну нотаріальну діяльність по Миколаївському міському нотаріальному округу. Нотаріальні документи вказаного нотаріуса передані до Державного нотаріального архіву Миколаївської області.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що знає позивача та особисто знала ОСОБА_6 близько 20 років. Сама ОСОБА_6 розповідала їй про те, як разом із чоловіком ОСОБА_3 будували будинок в с.М-Погорілове, відносини між ними були хороші. Пізніше ОСОБА_6 їй розповіла, що переписала будинок на сестру, оскільки турбувалася, що на дане майно буде претендувати син позивача від першого шлюбу, однак про продаж будинку чоловікові не розповідала. На укладення договору сестра ОСОБА_6 на територію України не приїздила.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що товаришує з сімєю позивача близько 30 років. Позивач з дружиною поживали добре в одному будинку. З ОСОБА_6 вони були добрими подругами. Будинок подружжя будували разом. Позивач продав своє житло та вкладав гроші у будівництво цього будинку. Про продаж будинку ОСОБА_6 свого чоловіка не повідомила. Розповідала, що продала будинок так як потребувала грошей для сплати кредиту за квартиру, яку придбала для свого сина. Будинок ОСОБА_6 продала сестрі, але та на територію України не приїздила, при укладенні договору була присутня інша особа.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що є сусідом позивача. Спірний будинок позивач з дружиною почали будувати у 90-х роках, а старий будинок знесли. Будували вони також огорожу, бакс, свердловину, гараж. Зі слів їх сімї знає, що на будівництво будинку були витрачені кошти позивача, що він виручив від продажу свого житла, а також його заробітки як водія. Наразі син померлої ОСОБА_6 приїздить до будинку, в якому мешкає позивач та вимагає його виселитись, в тому числі викликає поліцію.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивача та знав його дружину ОСОБА_6 Під час їх спільного проживання було збудовано новий будинок, старий «мазанку» знесли. Також будували і господарські споруди.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що знає позивача близько 30 років. Допомагав йому зносити старий будинок в с.М-Погорілове та будувати новий.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків, дослідивши зміст письмових доказів, суд встановив наступне.

За даними копії свідоцтва про шлюб ФП № 072792, виданого повторно 09.06.2011 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 17 грудня 1993 року (а.с. 10).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ФП № 267885, виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_6 померла 19 вересня 2017 року (а.с. 11).

За даними копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 січня 1996 року після смерті 15 березня 1993 року ОСОБА_12, ОСОБА_6 успадкувала житловий будинок з господарськими будовами, розташований в с.М-Погорілове Жовтневого району миколаївської області, по вул. Ватутіна, 9. Зазначені характеристики даного будинку, зокрема: його інвентарні позначення літ «А» та площа (а.с. 12).

Згідно рішення М-Погорілівської сільської ради від 12.08.1998 року № 83, номер спірного будинку змінено з 9 на № 11 (а.с. 80).

Згідно даних виконавчого комітету М-Погорілівської сільської ради, наданих на запит представника позивача, 02 березня 2011 року ОСОБА_6 продала спірний житловий будинок ОСОБА_4 За даними земельно-кадастрової книги на підставі вищевказаного договору було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по вул. Ватутіна, 11 в с.М-Погорілове площею 0,2104га на імя ОСОБА_4 Державний акт ЯК 842244, зареєстрований відділом Держкомзему у Жовтневому районі 09.04.2012 року (а.с. 14).

За даними нотаріальної справи за договором купівлі-продажу (а.с. 68-122), ОСОБА_6 дійсно продала, а ОСОБА_4 придбала житловий будинок із земельною ділянкою, що розташовані по вул. Ватутіна 11 в с.М-Погорілове Вітовського району Миколаївської області (а.с. 69). За даними інвентарних характеристик обєктом договору був житловий будинок літ. «Б-2» загальною площею 130,8 кв. м., з господарськими будовами та споруда, зокрема: гараж літ. В, гараж літ. Д, вбиральня літ. К, літня кухня - літ. З, майстерня літ. И, огорожа № 5, 6, споруди - № 2,3,4. Земельна ділянка площею 0,2104 га, кадастровий номер :04:039:0004.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 12.11.2010 року щодо спірного житлового будинку, останнє видано ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради щодо видачі свідоцтва про право власності замість свідоцтва про право на спадщину від 30.01.1996 року (а.с. 75, 77).

В той же час, за описом обєкту, значиться житловий будинок літ. «Б-2», що не відповідає обєкту успадкованому ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_12 (літ. А).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради № 105 від 2911.1996 року було вирішено про узаконення самостійно збудованих споруд ОСОБА_6 на раніше виділеній їй земельній ділянці по вул. Ватутіна 11 (9), зокрема: житловий будинок літ. «Б»., відкрита веранда літ. «Б», балкон, гараж, літня кухня, веранда, сарай, вбиральня, душ. Затверджено збільшення житлової площі в літ. «А» на 5.5 кв.м. (а.с. 26).

Згідно рішення комісії виконкому М-Погорілівської сільської ради від 30 липня 1997 року у присутності забудовника ОСОБА_6 оглянуто готові до здачі в експлуатацію будови в с.М-Погорілове по вул. Ватутіна , 11 (а.с. 27).

Комісія встановила, що будівництво житлового будинку літ Б розпочато в 1995 році та завершено в 1997 році.

На підтвердження джерел фінансування будівництва нового будинку позивачем надано копію договору купівлі-продажу від 08 липня 1997 року, згідно якого він продав належну йому частку житлового будинку в м.Миколаєві по вул. Чигрина, 34 (а.с. 128).

За даними оригіналу дослідженої судом інвентарної справи домоволодіння по вул. Ватутіна 11 в с.М-Погорілове слідує, що житловий будинок літ. «А» 1917 року побудови, та саме дане майно було успадковане ОСОБА_6 після смерті власника даного будинку ОСОБА_12

Житловий будинок за літ. «Б-2» значиться 1995 року побудови, тобто після смерті ОСОБА_12, отже не належить до спадкового майна.

За даними замовлення щодо здійснення поточних обмірів майна від 1997 році, станом на 17 грудня 1997 року за вищевказаною адресою значаться житловий буд. літ. Б-2, гараж літ., гараж літ. «Д», вбиральня літ. «К», літня кухня літ. «З», майстерня літ. «М», огорожа 5,6, споруди 2,3,4.Житловий будинок за літ. «А» знесено.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: зокрема майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України).

Згідно зі ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388 ЦК України).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до норм Сімейного кодексу України, що діяв на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, зокрема згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3ст. 65 СК України).

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Указане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Крім того, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за № 9 від 06.11.2009 р. у п. 10 абз. 4 встановлено, щовідповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

Як встановлено в ході судового слідства житловий будинок, що ОСОБА_6 отримала у спадщину був знесений, тобто обєкт спадкування було зруйновано.

На будівництво нового будинку, що розпочато у 1995 та завершено в 1997 році ОСОБА_6 отримувались відповідні дозволи, натомість право власності на житловий будинок під літ. «Б-2» було визнано за нею не як на новий обєкт, а як на успадковане майно, що не відповідає дійсності.

Відповідач є рідною сестрою померлої ОСОБА_13 Сестри підтримували родинні стосунки та звязок, і у суду немає підстав припускати, що ОСОБА_4 не була обізнана про будівництво подружжям нового будинку та інших господарських будов і споруд, отже мала знати про обовязкову згоду другого з подружжя на продаж спірного будинку, а у разі необізнаності щодо цього мала належно скористатися своїми правами як покупця та зясувати юридичні питання щодо укладення вказаного договору.

Окрім того, з позиції відповідача що є суперечливою, зокрема представник відповідача наголошувала про протилежні статуси даного майна, з одного боку як спадкового, а тому належного померлій на праві особистої приватної власності, з іншого боку надала розписку про згоду позивача на продаж спірного будинку, отже підтвердила про обізнаність щодо статусу цього майна як спільного сумісного.

Щодо наданої представником відповідача розписки про згоду позивача на продаж спірного будинку, то остання не може бути прийнята судом як допустимий доказ щодо такої згоди, адже згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В матеріалах нотаріальної справи з купівлі-продажу спірного майна, копія якої витребувана судом, (а.с. 68-123) така письмова згода позивача відсутня, а сам позивач у позовній заяві наголошував про необізнаність щодо продажу вказаного житлового будинку.

За вказаного, суд вважає, що достатні підстави вважати, що сторони договору купівлі-продажу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 діяли небодросовісно та наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спірного житлового будинку з господарськими будовами та спорудами спільною сумісною власністю подружжя і визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна (житлового будинку та земельної ділянки).

Щодо вимоги позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки, то зі змісту наданих письмових доказів, земельна ділянка під спірним будинком приватизована померлою ОСОБА_6 у 2006 році.

Відповідно до ч. 5 ст. 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913- VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності у тому числі приватизації.

До внесення таких змін, приватизована земельна ділянка, вважалася лише власністю подружжя, що здійснив таку приватизацію.

В подальшому, Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини», який набрав чинності з 13 червня 2012 року режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка набута на час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 ст. 61 СК виключено.

За наведеного, підстави для задоволення вимог позивача про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Разом з тим позивачем питання поділу майна, визначення належної йому частки та її виділу у спільному майні подружжя не висунуто, та з урахуванням засад диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд не вправі вийти за межі позовних вимог, та вирішувати питання щодо прав позивача поза межами висунутих вимог.

Питання щодо правовстановлюючого документу, виданого на імя ОСОБА_4 щодо спірної земельної ділянки Державного акту також судом не вирішувалось, як таке, що не поставлено перед судом (ст. 13 ЦПК).

З урахуванням часткового задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з обєкта літера Б-2 житловий будинок, загальна площа 130,8 кв. м, житлова площа 72,2 кв.м., літера В-гараж, літера Д гараж, літера К вбиральня, літера З літня кухня, літера И - майстерня, № 5,6 огорожа, № 2,3,4, що розташовані за адресою: вул.Ватутіна 11 с. Мішкове-Погорілове Вітовського району Миколаївської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6, померлої 19 вересня 2017 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку із господарськими будовами і спорудами та земельної ділянки площею 0,2104 га кадастровий номер :04:039:0004, що розташовані за адресою вул.Ватутіна 11 с. Мішкове-Погорілове Вітовського району Миколаївської області, укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, що зареєстровано в реєстрі за № 147.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,2104 га, кадастровий номер :04:039:0004, що розташована за адресою: вул. Ватутіна, 11 с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2, номер платника податків НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт ЕО 374979, виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 25.09.1997 року, процесуальні витрати в сумі 2246 (дві тисячі двісті сорок шість) грн. 46 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 03 травня 2018 року.

Суддя Л.М. Семенова