Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 401/1964/15-ц

провадження № 61-8095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», Світловодська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана ОСОБА_5, її представниками - ОСОБА_6, ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2016 року у складі суддів: Мурашка С. І., Франко В. А., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»), Світловодська міська рада, про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 12 січня 2002 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. У період шлюбу сторонами був придбаний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Кошти на придбання будинку частково були отримані шляхом укладення між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем кредитного договору. Право власності на спірний будинок за сторонами не зареєстроване, оскільки він частково придбаний за кредитні кошти та перебуває у заставі згідно договору іпотеки. Також під час спільного проживання було придбано автомобіль марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1. Зазначає, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть досягти згоди щодо належності зазначеного майна.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно просила суд визнати за нею право власності на АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер НОМЕР_3 та земельну ділянку площею 0,0250 га, а також визнати право власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1. Стягнути на її користь грошові кошти в сумі 61 828,80 грн, у тому числі заборгованість по аліментах за період 22 липня 2014 року по 31 березня 2015 року у розмірі 31 901,89 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 коштів, які були нараховані відповідачу на його особистий поточний рахунок у ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 червня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на АДРЕСА_1, разом з боргами по іпотечному кредитному договору. Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку, яка зареєстрована у витягу державного земельного кадастру від 02 жовтня 2013 року площею 0,1000 га кадастровий номер НОМЕР_3. Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку, яка зареєстрована у витягу державного земельного кадастру від 02 жовтня 2013 року площею 0,0250 га, кадастровий номер НОМЕР_4. Визнано за ОСОБА_5 право власності на автомобіль HYUNDAI модель 120, 2012 року випуску, колір зелений,шасі (кузов) № НОМЕР_5, тип ТЗ легковий комбі-В, реєстраційний номер НОМЕР_2. З урахуванням грошових коштів та боргів по аліментам на утримання спільного сина ОСОБА_8 за період з 22 липня 2014 року по березень 2015 року включно стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 49 328,80 грн, у тому числі заборгованість по аліментам за період з 22 липня 2014 року по 31 березня 2015 року включно сумі 31 901,89 грн. Додатковим рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 липня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що АДРЕСА_1 придбаний у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. У зв'язку з тим, що відповідно до вимог статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, суд дійшов висновку про наявність підстав для збільшення частки ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності подружжя. Також суд зробив висновок, що автомобіль HYUNDAI модель 120, 2012 року випуску, колір зелений, шасі (кузов) № НОМЕР_5,тип ТЗ легковий комбі-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 придбаний за кошти позивача.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2016 року рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 червня 2016 року та додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 липня 2016 року скасовані. Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності на будинок АДРЕСА_1 з прилеглими надвірними будівлями та земельними ділянками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства площею 0,1000 га кадастровий номер НОМЕР_3 та площею 0,0250 га кадастровий номер НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1 по 1/2 частині кожному. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачені грошові кошти за зобов'язаннями, що виникли під час шлюбу, у розмірі 9 875,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 340,90 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 584,50 грн.

Рішення мотивоване тим, що підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні. Тому згідно частини першої статті 70 СК України, слід вважати, що частки подружжя є рівними. Суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність підстав для визнання спірного житлового будинку з земельними ділянками та спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за кожним з подружжя по 1/2 частині спірного будинку з надвірними будівлями та земельними ділянками, та по 1/2 частині автомобіля. Враховуючи, що письмовими доказами по справі підтверджено, що відповідачем сплачено за кредитним договором лише 13 500,00 грн з нього стягнуто на користь позивача 9 875 грн. (23 375,00 грн - 13 500,00 грн). Відмовляючи у стягненні з відповідача заборгованості у сумі 61 828,80 грн, у тому числі заборгованості по аліментах за період 22 липня 2014 року по 31 березня 2015 року у розмірі 31 901,89 грн, суд вважав недоведеним існування такої заборгованості.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, або залишити в силі рішення суду першої інстанції, або ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, або змінити рішення суду першої інстанції, не передаючи справу на новий розгляд. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У березні 2017 ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_9, надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і залишити оскаржене рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що з 12 січня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2014 року. Сторони мають дитину ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 12 березня 2002 року.

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року сторонами було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, вартість якого складає 213 800,00 грн. Відповідно до кредитного договору №05-2-196/10-Ф від 23 листопада 2012 року банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредит в сумі 92 000,00 грн. Кредит був наданий на придбання житлової нерухомості, а саме спірного будинку. Цей будинок є предметом іпотеки, що підтверджується договором іпотеки від 23 листопада 2012 року.

У період шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується договором застави транспортного засобу №679RNCA121430003 від 22 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором №679RNCA121430003 від 22 травня 2012 року. Розмір кредиту складає 78 900,00 грн та надано банком для оплати позичальником вартості транспортного засобу. Відповідно до пункту 1.5 договору застави предмет застави оцінено у 103 900,00 грн.

Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи містять договір № N00000029 купівлі-продажу автомобіля від 11 жовтня 2010 року, укладеного між ТОВ «Ауді-Центр-Полтава та ОСОБА_3 на купівлю автомобіля Skoda Octavia A5 Ambiente на суму 166 865,00 грн. У період шлюбу автомобіль Skoda Octavia A5 Ambiente продано, а кошти від продажу автомобіля спрямовані на часткове погашення за кредитним договором №679RNCA121430003 від 22 травня 2012 року, розмір кредиту 78 900,00 грн, наданого банком для оплати позичальником вартості транспортного засобу марки HYUNDAI. Кредит на придбання спірного автомобіля було повністю погашено у період шлюбу. На час розірвання шлюбу 28 серпня 2014 року кредитної заборгованості за автомобіль сторони не мали.

Таким чином, апеляційний суд зробив правильний висновок про помилковість твердження суду першої інстанції, що спірний автомобіль було придбано за кошти позивача. Оскільки це є недоведеним та спростовуються доказами по справі.

Суди також встановили, що житловий будинок АДРЕСА_1 вартістю 213 800,00 грн придбано у період шлюбу частково за кошти від продажу квартири, яка належала на праві спільної сумісної власності сторонам (121 800,00 грн), та частково за рахунок кредитних коштів у розмірі 92 000,00 грн, що сторони у судовому засіданні не заперечували.

Після розірвання шлюбу 28 серпня 2014 року та на час ухвалення рішення судом першої інстанції сторонами було сплачено кредитну заборгованість за кредитним договором №05-2-196/10-Ф від 23 листопада 2012 року у сумі 46 750,00 грн, з яких 13 500,00 грн сплачено відповідачем; 33 250,00 грн сплачено позивачем.

Апеляційний суд погодився із судом першої інстанції в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного будинку. Проте зробив висновок, що підстави для відступлення від засади рівності часток, згідно частини третьої статті 70 СК України, відсутні. Тому згідно частини першої статті 70 СК України частки подружжя є рівними.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Тлумачення частини третьої статті 70 СК України свідчить, що для збільшення частки майна одного з подружжя має бути одночасно дві умови: проживання разом із ним дітей, а також непрацездатних повнолітніх сина, дочки, та розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При цьому рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що відповідач має заборгованість по аліментам. Проте, як встановлено апеляційним судом ОСОБА_3 сплачує аліменти на підставі заочного рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2014 року, яке набрало законної сили. Встановлено, що копією розрахунку від 17 червня 2016 року, виконаного старшим державним виконавцем Давидовим В. О., підтверджується, що станом на 01 червня 2016 року відповідач заборгованості по аліментам не має. За таких обставин суд першої інстанції зробив передчасний висновок про наявність підстав, згідно частини третьої статті 70 СК України, для збільшення частки майна позивача.

Встановивши, що після розірвання шлюбу сторонами сплачено на час ухвалення судом першої інстанції рішення за кредитним договором №05-2-196/10-Ф від 23 листопада 2012 року 46 750,00 грн, сторони повинні сплатити по 23 375,00 грн. Оскільки відповідачем сплачено лише 13 500,00 грн, апеляційний суд зробив правильний висновок, що з відповідача має бути стягнуто на користь позивача 9 875,00 грн (23 375,00 грн - 13 500,00 грн).

Відмовляючи в частині стягнення з відповідача заборгованості у сумі 61 828,80 грн, у тому числі заборгованості по аліментах за період 22 липня 2014 року по 31 березня 2015 року у розмірі 31 901,89 грн, апеляційний суд вважав недоведеним факт існування такої заборгованості. Доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків.

При скасуванні рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позовні вимоги задовольнив частково. При цьому у мотивувальній частині апеляційний суд вказав, що в частині стягнення з відповідача заборгованості у сумі 61 828,80 грн, у тому числі заборгованості по аліментах за період 22 липня 2014 року по 31 березня 2015 року у розмірі 31 901,89 грн, слід відмовити з підстав недоведеності існування такої заборгованості. Однак у резолютивній частині рішення не вказано висновок апеляційного суду про задоволення позову чи про відмову в позові щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, у тому числі заборгованості по аліментах.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана ОСОБА_5, її представниками - ОСОБА_6, ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило