Справа № 737/915/17
Проваждення № 2/737/173/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 квітня 2018 року смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області

суддя Усенко Л.М.

секретар судового засідання Юрченко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу № 737/915/17

за позовом ОСОБА_1

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЄВРОКАР УКРАЇНА»

про про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 10 жовтня 2017 року між нею та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 3272, згідно з умовами якого ТОВ «Єврокар України» зобов'язується придбати та передати у її користування предмет лізингу транспортний засіб LADA Гранта 219010-011-50 бензин 1.6 мех-5, 4х2; на виконання умов зазначеного договору 10 жовтня 2017 року позивачем на рахунок відповідача було сплачено 25 000 грн.; після спливу терміну доставки автомобіля відповідач повідомив про виявлені технічні несправності та запропонував вибрати інший автомобіль або розірвати договір; позивач вирішила розірвати договір, про що написала відповідну заяву, але з відповіді ТОВ «Єврокар Україна» зрозуміла, що кошти їй не повернуть, бо із сплачених 25000 грн. 23290 грн. складає комісія за організацію договору, поверненню підлягають лише 1368 грн.; вважає, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими, не відповідають діючому законодавству, порушують та обмежують його права як споживача, а тому звертається до суду з даним позовом та просить суд визнати договір № 3272 фінансового лізингу від 10 жовтня 2017 року, укладений між нею та ТОВ «Єврокар Україна» недійсним, стягнути з відповідача на її користь 25000 грн., які були сплачені нею на виконання договору фінансового лізингу.

29.11.2017 року автоматизованим авторозподілом не вдалося визначити суддю для розгляду заяви через відсутність в Куликівському районному суді Чернігівської області суддів для розподілу справи.

У звязку із тимчасовим переведенням судді Усенко Л.М. на роботу на посаду судді Куликівського районного суду Чернігівської області було проведено повторний авторозподіл справи та передано заяву на розгляд судді Усенко Л.М.

Ухвалою судді від 28.02.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд її призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, який набув чинності з 15.12.2017, справи у судах першої інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Сторони в судове засідання не зявились, представників не направили.

Від позивача до початку розгляду справи через канцелярію суду надійшла письмова заява, у якій вона просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання повторно не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу, що вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов, будь - яких заяв та клопотань направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, проводить заочний розгляд справи та ухвалює заочне рішення.

Дослідивши письмові докази по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (Лізингодавець) в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 3272 (далі Договір) (а.с. 7-14).

Предметом Договору є транспортний засіб LADA Гранта комплектація 219010-011-50, обєм/тип двигуна 1.6/бензин, тип КПП мех-5, привід 4х2 (п. 1.1. Договору).

За умовами п.п. 3.1., 3.3. Договору ТОВ «Єврокар України» зобов'язується придбати та передати Лізингоодержувачу в порядку та на умовах, визначених Договором, вищевказаний транспортний засіб, а позивач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим Договором сплатити передбачені даним Договором платежі, прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі та періодично сплачувати за його користування лізингові платежі та інші, передбачені договором платежі.

Пунктом 1.7. Договору передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст.9 даного договору.

На виконання умов спірного Договору 10 жовтня 2017 року позивач сплатила 25 000 грн. на рахунок відповідача, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 21) та листом директора ТОВ «Єврокар Україна» до позивача (а.с. 20).

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15 договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 3.12 глави 5 розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінстерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу..

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що спірний Договір нотаріально посвідчено не було.

Разом з стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Таким чином, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак:

1)умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України);

2)умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін;

3)умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Дані законодавчі приписи також відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_3 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення.

У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе:

- суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

- платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

- компенсацію відсотків за кредитом;

- інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору не є в розумінні статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги.

За змістом укладеного правочину розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Отже, спірний Договір містить несправедливі умови, визначені Законом України «Про захист прав споживачів», якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи задоволення позовних вимог в частині визнання договору недійсним, слід задовольнити вимоги позивача і в іншій частині, та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачені нею грошові кошти в сумі 25 000 грн.

Керуючись статтями 4, 12-13, 19, 28, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 280, 288, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (16341, Чернігівська область, Куликівський район, село Вересоч, вулиця Лози, будинок 15, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 26-Б, кім. 32-Б, код 40481805, МФО 280805, р/р 9 в АТ «Райффайзен банк Аваль») задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 10 жовтня 2018 року № 3272, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти загальною сумою 25 000 грн. 00 коп. (двадцять пять тисяч гривень).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь держави 3200 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 10.04.2018 року.

Суддя Л.М. Усенко