АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції -
№ 22-ц/796/1791/2018 Борисова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня2018 року місто Київ

справа № 755/9111/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про розірвання договору та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

розірвати договір №01.11.16/11 від 01 листопада 2016 року, який укладено між ним та ФОП ОСОБА_4;

стягнути з ФОП ОСОБА_4 на його користь 12664 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2016 року у торговому закладі магазин м'яких меблів «Interia» між ФОП ОСОБА_4 та позивачем укладено договір №01.11.16/11, згідно додатку №1 до якого виконавець зобов'язався виготовити та передати у власність ОСОБА_2 м'які меблі, а саме: диван Pearl 2500*2000 мм, загальною вартістю 31659,00 грн.

Вказував, що вартість дивану була ним сплачена у повному обсязі у день підписання договору.

Зазначав, що меблі було виготовлено по подобі готових меблів, які були представлені в салоні-магазині, з урахуванням зменшення габаритів, що підходять до його оселі.

Посилався на те, що 06 січня 2017 року м'які меблі були йому доставлені та після їх огляду позивачу стало зрозуміло, що вони не задовольняють його за формою, кольором та м'якістю наповнювача і не можуть бути використані за призначенням.

Вказував, що у зв'язку зменшенням габаритів не тільки змінився зовнішній вигляд дивану, а й змінились його функціональні властивості, про що позивача, а ні представники магазину, а ні дизайнер, не повідомили. Зокрема, коли пуф зменшили він мав вигляд табурета та був твердим.

Позивач вважає, що відповідач, як спеціаліст в області виготовлення меблів та маючи досвід роботи в даній сфері, був зобов'язаний надати йому необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар, виготовлення якого замовив позивач та попередити його про неможливість використання таких меблів в подальшому за призначенням, у зв'язку з втратою їх функціональних властивостей.

А відтак, вважає, що відповідач не виконав вимоги п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначав, що він у свою чергу, візуально не мав змоги наперед уявити, як будуть виглядати виготовлені відповідачем меблі, їх розмір, об'єм, кількість наповнювача, м'якість, зручність використання таких меблів, оскільки, в магазині відповідача меблі таких розмірів представлені не були, а візуалізація замовлених меблів відповідач позивачу для погодження не надавав.

Посилався на те, що якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги) через їх ціну (вартість) і характеристики або з інших обставин, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, у цьому випадку виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача, однак дані вимоги відповідачем виконані не були.

Вказував, що 27 січня 2017 року відповідач здійснив заходи із вивезення меблів на повернув частину грошових коштів, а саме 60% від сплаченої суми вартості меблів у розмірі 18995 грн.

Вважає, що оскільки відповідач виконав роботи по виготовленню м'яких меблів неякісно, а тому повинен повернути йому повну вартість товару.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неналежне з'ясування судом обставин справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції порушено порядок дослідження доказів та їх оцінки, оскільки справа розглянута за відсутності третьої особи, не заслухавши її пояснення, що призвело до безпідставного висновку суду про те, що інформування через електронну пошту третю особу ФОП ОСОБА_5 про хід виготовлення меблів та їх якість є фактом підтвердження проінформованості позивача.

Посилалася на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач уповноважував третю особу ФОП ОСОБА_5 на здійснення будь-яких дій щодо замовлення, оскільки ОСОБА_2 власноруч підписував договір на виготовлення меблів, здійснював їх замовлення та оплату.

Вказувала, що меблі, які було доставлено позивачу не задовольняли його за формою, кольором, м'якістю наповнювача та у зв'язку з зменшенням габаритів дивану не тільки змінився його зовнішній вигляд, а й функціональні властивості, про що позивача, а ні представники магазину, а ні дизайнер, не повідомили.

Посилалася на те, що відповідач, як спеціаліст в області виготовлення меблів та маючи досвід роботи в даній сфері, був зобов'язаний надати позивачу, а не третій особі необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар, виготовлення якого замовив позивач та попередити останнього про неможливість використання таких меблів в подальшому за призначенням, у зв'язку з втратою їх функціональних властивостей. Доказів проінформованості позивача про всі властивості виготовленого товару відповідач не надав.

Зазначала, що відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а тому споживач відповідно до ч.7 ст.15 вказаного Закону має право розірвати договір і вимагати повернення всієї суми сплачених коштів.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник проти апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Позивач та третя особа у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2016 року у торговому закладі магазин м'яких меблів «Interia» між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір №01.11.16/11 (а.с.7-10).

Відповідно до п.1.1 укладеного договору за дорученням замовника (ОСОБА_2.) виконавець (ФОП ОСОБА_4.) зобов'язується виконати, у відповідності з умовами даного договору роботи, а замовник зобов'язується прийняти ці роботи та оплатити їх, згідно специфікації (додаток №1) та проекту виробу (додаток №2), які є невід'ємною частиною договору.

Згідно з додатком №1 до договору виконавець зобов'язався виготовити та передати у власність позивача м'які меблі, а саме диван Pearl 2500*2000мм, загальною вартістю 31659,00 грн. (п.2.1 договору).

Вартість дивану була сплачена позивачем у день підписання договору, що підтверджується копією чеку від 01 листопада 2016 року (а.с.14-15).

Меблі було створено по подобі готових меблів, які були представлені в салоні - магазині, з урахуванням зменшення габаритів, що підходять до оселі позивача, що не заперечується сторонами.

06 січня 2017 року виготовлені на замовлення м'які меблі були доставлені позивачеві.

Як зазначав позивач, після огляду дивану йому стало зрозуміло, що він не задовольняє його за формою, кольором та м'якістю наповнювача і не може бути використаний ним за своїм призначенням.

17 січня 2017 року позивач звернувся до відповідача ФОП ОСОБА_4 з заявою, в якій просив розірвати договір, забрати товар у місті поставки та повернути грошові кошти у повному обсязі (а.с.16-17).

21 січня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача ФОП ОСОБА_4 з заявою, в якій повідомив про його відмову від отриманого дивану та просив повернути йому грошові кошти в розмірі 18995 грн. (а.с.18).

27 січня 2017 року на виконання умов пункту 7.11 договору № 01.11.16/11 від 01 листопада 2016 року, відповідач здійснив заходи із вивезення меблів та позивачу було сплачено 60% від вартості замовлення у розмірі 18995 грн.

Посилаючись на те, що диван після зменшення габаритів втратив усі необхідні йому зовнішні та функціональні характеристики, а даний недолік не можу бути усунений, позивач керуючись вимогами Закону України «Про захист прав споживачів» звернувся до суду з даним позовом.

Як на підставу позову позивач посилався на те, що візуально наперед він не мав змоги уявити як будуть виглядати виготовлені відповідачем меблі, їх розмір, об'єм, кількість наповнювача, м'якість, зручність використання таких меблів, оскільки в магазині відповідача меблів таких розмірів представленні не були.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка діяла на час укладення договору) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

Частиною 1 статті 6 вказаного Закону передбачено, що продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Положеннями ч.1 ст.15 даного Закону (у редакції, яка діяла на час укладення договору) передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ч.1 ст.689 ЦК України покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: відмовитися від договору і вимагати повернення сплачених за товар грошових коштів; вимагати заміни товару.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання визначенні в ст.611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановленні договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Пунктом 15 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).

Відповідно до п.3 ст.10 вказаного Закону у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

У п.12 ст.1 Закону визначено, що істотний недолік - це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з наведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором;

Відповідно до п.4 ст.10 вказаного Закону за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, наданих як у суді першої інстанції так і у суді апеляційної інстанції - до салону магазину «Interia» звернувся позивач та його дизайнер з проханням виготовити диван. З самого початку спілкування, ними було надано свій фактичний дизайн проект. Цей проект був схожий на модель дивану «Pearl», який виготовляє відповідач. В подальшому, позивачем та дизайнером було запропоновано габарити майбутнього дивану, на що останні отримали відповідь, що обрана ними модель дивану в базовій комплектації (рекомендованій) має більші габарити ніж бажає позивач. Натомість, позивач виявив бажання отримати у власність обраний диван, але з меншими габаритами.В подальшому, йому було наголошено, що ці розміри є меншими за базову комплектацію та можуть впливати як на естетичний так і на практичний стан. Однак, саме на своїх розмірах наполягавзамовник, оскільки базові розміри дивану не підходили для кімнати позивача. З'ясувавши на виробництві можливість виготовлення дивану визначеного розміру, в подальшому було укладено договір, специфікацію відповідно до погодженого макету.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 особисто укладав договір та погоджував всі розміри дивану, його модель, в тому числі тканину, м'якість, тощо, що підтверджується його підписом на всіх документах. Вказані обставини також підтверджуються показами свідка ОСОБА_7, допитаної в суді першої інстанції.

Пунктом 7.14 договору №01.11.16/11 передбачено, що підписуючи даний договір замовник підтверджує, що він повноцінно ознайомлений зі складом матеріалів, з яких виготовляються замовлені меблі.

З матеріалів справи вбачається, що менеджер салону, який працював з замовником ОСОБА_2, надсилала на адресу третьої особи ФОП ОСОБА_5 електронне повідомлення з додатками до нього, в яких чітко зазначалися габарити дивану та колір (а.с.71-74).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_2 не уповноважував третю особу ФОП ОСОБА_5 на здійснення будь-яких дій щодо замовлення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з замовлення №01.11.16/11 від 01 листопада 2016 року в ньому зазначено Е-mail контактної особи саме ФОП ОСОБА_5 (а.с.75). Дане замовлення містить підпис позивача ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем права позивача ОСОБА_2 на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію та всі властивості товару, що було замовлено, колегія суддів відхиляє, оскільки сам позивач при замовленні товару визначався з його виглядом (розміром, кольором, м'якістю наповнювача).

При цьому, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містить посилань на те, яка саме інформація про товар відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» не була надана відповідачем під час придбання, замовлення дивану.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач отримав повну інформацію про продукцію, відповідач повідомив останнього про всі властивості товару, що було замовлено, в тому числі щодо зміни габаритів товару та його використання в подальшому.

Умовами п.4.3 договору №01.11.16/11 визначено, що після підписання накладної вважається, що всі роботи виконані належним чином, в повному обсязі і є завершеними. Цим же пунктом передбачено, що в разі наявності претензій у замовника, останній повинен зазначити це в накладній, а виконавець зобов'язаний усунути виявлені недоліки.

З копії накладної №01.11.16/11 від 05 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 отримавши товар, підписав її без зауважень (а.с.76).

Таким чином підписавшись у накладній №01.11.16/11 від 05 січня 2017 року позивач ОСОБА_2 підтвердив відсутність претензій до відповідача та що роботи виконані належним чином, в повному обсязі і є завершеними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодних доказів того, що товар, який був поставлений відповідачем має істотний недолік, у зв'язку з яким його неможливо використовувати за цільовим призначенням. А також взагалі не зазначено, який саме недолік містить виготовлений диван, який унеможливлює використовувати його за цільовим призначенням та який неможливо усунути.

Відповідно до пункту 7.11 договору визначено, що замовник має право відмовиться від виготовлених меблів в 14-денний строк, починаючи з дня її отримання від виконавця, за умови виплати компенсації виконавцю в розмірі 40% від вартості, вказаної в п.2.1. цього договору. В даному випадку виконавець повертає замовнику різницю між вартістю робіт та сумою компенсації за відмову від виготовлених меблів на протязі 10 днів після отримання письмової відмови.

Відповідач на виконання вимог даного пункту договору здійснив заходи із вивезення меблів та сплатив позивачу 60% від вартості замовлення у розмірі 18995 грн.

Посилання позивача на те, що відповідач неправомірно сплатив йому лише 60% від вартості замовлення замість 100%, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сам позивач у заяві від 21 січня 2017 року, посилаючись на п.7.11 договору відмовлявся від дивану (а не повертав його внаслідок виявлення недоліків) та просив повернути йому суму у розмірі 18995 грн.

Посилання апелянта на те, що без пояснення третьої особи ФОП ОСОБА_5 у судовому засіданні неможливо стверджувати, що позивач був проінформований про хід виготовлення меблів та їх якість, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи ФОП ОСОБА_5 була неодноразово повідомлена судом про розгляд даної справи. З огляду на зазначене ФОП ОСОБА_5 не скористалася своїм правом бути присутньою у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: