Постанова

Іменем України

2 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 752/2802/16-ц

провадження № 61-13157 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Ладиченко С. В. від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В., від 23 лютого

2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), третя особа - Національний банк України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Позовну заяву мотивовано тим, що 2 лютого 2007 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 2007/686-Ф03.7/11, відповідно до умов якого їй було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 53 260 доларів США. 21 січня 2015 року нею та її представником був направлений запит до відповідача про отримання інформації стосовно наданого кредиту, яку банк всупереч положень Закону України «Про захист прав споживачів» не надав, а тому просила визнати бездіяльність банку протиправною та зобов'язати відповідача надати їй відповідь на запитувану інформацію.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відмова банку у наданні представнику позивача ОСОБА_5 інформації, що містить банківську таємницю, є правомірною.

Ухвалою апеляційного суду Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційного суду мотивовано тим, що позивач як клієнт банку із письмовим запитом (дозволом) на розкриття інформації, що містить банківську таємницю, у визначений постановою Національного банку України від 14 липня 2006 року спосіб не зверталася, надана представником довіреність також не містить відомостей про дозвіл клієнта банку на розкриття такої інформації, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що представник позивача має право на отримання інформації стосовно наданого довірителю кредиту відповідно до статей 56, 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Надана представнику довіреність містила необхідний обсяг повноважень для отримання запитуваної інформації. Крім того, суди не розглянули всі позовні вимоги.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 2 лютого 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № 2007/686-Ф03.7/110, відповідно до умов якого позивач отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру 53 260 доларів США зі сплатою 12,25% з кінцевим строком користування до 1 лютого 2022 року.

25 січня 2016 року до ПАТ «Укрсоцбанк» було направлено запит на інформацію, що був підписаний представником ОСОБА_4 -

ОСОБА_5 наступного змісту: 1) повідомити чи передавались права кредитора по даному кредитному договору третім особам, якщо передавались, то направити правові підстави такої передачі; 2) надати таку інформацію: суму погашеного кредиту; суму нарахованих відсотків (комісії); суму сплачених відсотків (комісії); суму нарахованих (із розрахунком) і сплачених штрафних санкцій; сальдо розрахунків на дату надання інформації; 3) надати Положення (інструкцію) про кредитування, що діяла на дату підписання спірного правочину (2 лютого 2017 року); 4) підтвердити повноваження особи яка підписала кредитний договір від імені банку;

5) повідомити чи направлялась заявка про продаж на Міжбанківській валютній біржі 53 260 доларів США від позичальника через банк на купівлю української гривні, якщо так, то по якому курсу був проведений продаж валюти на гривню, яка була знята комісія і скільки коштів зараховано в гривні після продажу вказаної суми валюти;

6) повідомити про номер валютного рахунку на який банк зарахував

53 260 доларів США кредитних коштів; 7) надати копії меморіальних ордерів та/або платіжних доручень та/або заявки на видачу готівки на сплату

53 260 доларів США від 2 лютого 2007 року - споживчі цілі.

Звертаючись до банку із запитом на отримання інформації, ОСОБА_5 долучив довіреність від ОСОБА_4, посвідчену 25 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 47. Відповідно до змісту цієї довіреності, ОСОБА_4 уповноважила представників подавати заяви, в тому числі позовні, запити в усі необхідні установи та організації, отримувати довідки, документи, відомості, поштову кореспонденцію, розписуватися за неї, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії ухвал, постанов та інших документів, що є у справі, брати участь у судових засіданнях, надавати докази, брати участь в їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, надавати усні і письмові пояснення суду, подавати доводи, міркування та заперечення, оскаржувати вирок, рішення, ухвалу суду, а також виконувати інші дії, пов'язані з реалізацією повноважень за цією довіреністю.

29 січня 2016 року на вищевказаний запит від відповідача була направлена відповідь, в якій роз'яснено, що запитувана інформація є банківською таємницею.

Відповідно до статті 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Стаття 1 Закону України «Про звернення громадян» визначає, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів;

5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації.

Відповідно до частини шостої статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю, та надає роз'яснення щодо застосування таких актів.

На виконання зазначеної норми постановою від 14 липня 2006 року № 267 Національним банком України затверджені Правила зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, пункт 3.1 яких установлює, що письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. Письмовий запит (дозвіл) юридичної особи - клієнта банку має бути підписаний керівником або вповноваженою ним особою та скріплений печаткою юридичної особи. Запит та/або дозвіл клієнта може бути включений до договору про надання банківських послуг, що укладається між клієнтом і банком. У договорі також можуть бути визначені підстави та межі розкриття банком інформації, що становить банківську таємницю клієнта. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі.

Пунктом 11.1 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк», передбачено, що інформація, що складає банківську таємницю, розкривається кредитором виключно у випадках, передбачених цим договором або чинним законодавством України.

Системний аналіз зазначених правових актів дає підстави для висновку, що на розкриття інформації, що містить банківську таємницю, необхідним є письмовий дозвіл клієнта банку, в якому визначається обсяг такої інформації, підпис якого має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що клієнт банку ОСОБА_4 з письмовим запитом (дозволом) на розкриття інформації, що містить банківську таємницю, у визначений постановою Національного банку України спосіб не зверталася, надана представником довіреність також не містить відомостей про дозвіл клієнта банку на розкриття такої інформації із визначенням її обсягу, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що представник позивача має право на отримання інформації стосовно наданого довірителю кредиту є необґрунтованими, оскільки надання банком інформації щодо банківського рахунку клієнта його представнику можливе в разі дотримання вимог постанови від 14 липня 2006 року, а саме надання клієнтом - ОСОБА_4 письмового запиту (дозволу) за особистим підписом на розкриття такої інформації та визначення її обсягу.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не розглянули всі вимоги позивача спростовуються змістом судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта