АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/342/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Шмигельська І.З.

з участю представника ОСОБА_1- ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №6074/10070/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Береш Любов Іванівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності на квартиру.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності на квартиру.

Обґрунтовувала тим, що 13 жовтня 2007 року її дочка ОСОБА_7 подарувала їй квартиру АДРЕСА_1.

У 2016 року їй стало відомо, що квартира незаконно, поза її волею, була відчужена ОСОБА_7 відповідачці ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 11 вересня 2015 року.

Остання змінила замки у вхідних дверях квартири і не допускає її в житло.

Вважає, що належна їй квартира перебуває у власності ОСОБА_1 без належної на те правової підстави, а тому її слід у неї витребувати та скасувати державну реєстрацію.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2017 року вирішено:

"Позов задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1102 грн. 42 коп."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом статті 1212 ЦК України.

Вказує, що позивачем та судом першої інстанції не вірно обрано спосіб захисту, оскільки вирішення питання стосовно спірного майна за умов описаних в рішенні суду можливе лише із застосуванням положень ст. 388 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, мотивуючи тим, що позов був заявлений одночасно з підстав встановлених статтями 387 і 1212 ЦК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Суд першої інстанції встановив наступні обставини, які визнавались сторонами в судовому засіданні та підтверджуються матеріалами справи.

ОСОБА_7 - дочка позивачки ОСОБА_3, придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 03 жовтня 2003 року за № 4-3024 та зареєстрованому в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 10 жовтня 2003 року № 27066.

13 жовтня 2007 року ОСОБА_7 подарувала квартиру ОСОБА_3, про що був укладений договір дарування, посвідчений нотаріусом і 13 жовтня 2007 року зареєстрований у реєстрі за № 11452, що підтверджується дублікатом договору дарування серії ВРХ 052573 від 13 серпня 2012 року, виданого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. за реєстром №4149.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року у цивільній справі № 607/7986/13-ц за позовом служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири, договір дарування від 13 жовтня 2007 року зареєстрований у реєстрі за №11452, було визнано недійсним з моменту його укладення.

11 вересня 2015 року ОСОБА_7 продала квартиру ОСОБА_1, уклавши з останньою договір купівлі-продажу, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №11137202 від 11 вересня 2015 року.

Пунктом 2 зазначеного правочину визначено, що квартира належить ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2013 року та рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2017 року скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року та відмовлено у задоволенні позову служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Це рішення апеляційної інстанції набрало законної сили з моменту його проголошення, тобто з 10 серпня 2017 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що підстава, на якій майно було набуте ОСОБА_1, відпала, а тому відповідачка, згідно вимог статі 1212 ЦК України, зобов'язана повернути отриману нею квартиру позивачці ОСОБА_3

Повністю із цими висновками колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Так із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка ОСОБА_3 обґрунтовувала вимоги положеннями ст. 1212 ЦК України, мотивуючи тим, що договір, на підставі якого було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, є не укладеним і відповідачка не набула права власності на квартиру. Відповідно і державна реєстрація права власності на квартиру за відповідачкою є безпідставною.

Крім того позивачка посилалась на ст.387 ЦК України, згідно якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_3 про те, що спір заявлено та розглядався судом з підстав встановлених ст. 387 та ст. 1212 ЦК України, оскільки зазначені правові підстави є взаємовиключними і не можуть розглядатися одночасно в одному позові як єдині вимоги.

Враховуючи зміст позовної заяви суд першої інстанції визначив, що позов про витребування майна із чужого незаконного володіння пред'явлено з підстав передбачених ст.1212 ЦК України. Суд не давав оцінок обставинам в світлі вимог ст.387 ЦК України.

Позивачка ОСОБА_3 рішення суду не оскаржувала і фактично погодилась з юридичною оцінкою та кваліфікацією спірних правовідносин.

Таким чином, позов розглянуто з підстав передбачених ст. 1212 ЦК України.

У той же час колегія суддів вважає помилковими висновки суду щодо задоволення позову з підстав передбачених ст. 1212 ЦК України.

Вірно встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, суд допустив помилку в застосуванні норм матеріального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, положення статті застосовуються до не договірних зобов'язань.

Щодо правильного застосування вказаної норми закону до заявлених спірних відносин колегія суддів бере до уваги правовий висновок Верховного Суду України у цивільній справі №6-3090-цс15 від 02 березня 2016 року, в якому зазначено наступне.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Як вище встановлено, рішенням Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 06 серпня 2013 року договір дарування квартири було визнано недійсним з моменту укладення, та відновлено право власності на квартиру ОСОБА_3

В подальшому - 11 вересня 2015 року, між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який ніким не оспорений.

Між позивачкою ОСОБА_3, яка є власником майна, та відповідачкою ОСОБА_1 - володільцем майна, не існує правових відносин речово-правового характеру.

Таким чином, для вирішення спірних правовідносин суд помилково застосував положенням статті 1212 ЦК України, задовольнивши з цих підстав позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

З огляду на викладене, рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим, воно підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову позивачці у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності на квартиру - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 квітня 2018 року.

Головуючий З.Є. Ткач

Судді: О.Я. Міщій,

Г.М. Шевчук