22-ц/775/255/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/562/14-ц

Головуючий у 1 інстанції Степанова С.В.

Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2017 року у справі за поданням старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Воробйової Світлани Ігорівни про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

07 грудня 2017 року старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Воробйова С.І. (далі Центральний ВДВС) звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, у зв'язку з тим, що боржник ухиляється від виконання судового рішення про стягнення аліментів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 грудня 2017 року подання задоволено частково. Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, ІДН НОМЕР_1, до погашення заборгованості станом на 01 грудня 2017 року в сумі 53 799,42 грн., яка виникла за заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2014 року по провадженню № 2/263/918/2014, за яким 28 квітня 2014 року виданий виконавчий лист № 263/562/14-ц від 17 лютого 2014 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 січня 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою у задоволенні подання відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, яка підтримала апеляційну скаргу, заперечення представника заінтересованої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 17 лютого 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі ? частки з усіх видів заробітку(доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 січня 2014 року.

На виконанні Центрального ВДВС знаходиться виконавче провадження № 43307633 з виконання виконавчого листа № 263/562/14-ц від 17 лютого 2014 року, виданого 28 квітня 2014 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

Станом на 01 грудня 2017 року заборгованість боржника по аліментам, за даними Центрального ВДВС, складає 53 799,42 грн.

За повідомленням Державної міграційної служби України від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2, виданий 22 лютого 2017 року орган видачі 1403 ВЦОД № 3 УПГПР ГУДМС в Донецькій області.

Задовольняючи частково подання старшого державного виконавця Центрального ВДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, то є підстави для ухвалення такого рішення.

З такими висновками суду слід погодитися, зважаючи на те, що вони відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 07 грудня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини набрало законної сили і звернуто до виконання.

У відповідності до ч. 1 та п.п. 1, 19 ч. 2 ст. 18 Законом України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. У разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Аналогічна норма містилася й у ст. 377-1 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у чинному законодавстві означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно представлених матеріалів справи ОСОБА_1 будь-яких дій, пов'язаних з виконанням рішення суду не вчиняв.

В ході перевірки майнового стану боржника державним виконавцем було встановлено, що автотранспортних засобів за боржником не зареєстровано; пенсію він не отримує; рахунки у банках відсутні; на праві власності має 1/5 частку нерухомого майна у вигляді 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1, що підтверджують відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись з рішенням суду, в апеляційній скарзі заявник наголошує на тому, що факту його ухилення від виконання рішення державним виконавцем не доведено та судом не встановлено, а тому, суд безпідставно задовольнив подання державного виконавця щодо обмеження його у праві виїзду за кордон. Крім того, вказує, що суд розглянув подання без

виклику державного виконавця, що є порушенням норм цивільно-процесуального закону. Жодних відомостей про отримання будь-яких документів з Центрального ВДВС та ухилення від явки до державного виконавця, від надання відомостей, які мають значення для примусового стягнення, або іншим чином ухиляється від виконання обов'язків суду надано не було.

З цими доводами ОСОБА_1 погодитися не можна.

Як вбачається зі справи, у січні 2014 року ОСОБА_3 подала до суду позов до ОСОБА_1 про стягнення аліментів і посилалася на те, що з 2013 року відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею, не надає.

Підставою для звернення державного виконавця до суду із поданням про обмеження у праві виїзду за кордон послужило те, що боржник з 2014 року ухиляється від сплати аліментів; має заборгованість по аліментам, яка, станом на 01 грудня 2017 року, визначена в сумі 53799,42 грн.; за місцем проживання не знаходиться; на виклики не з'являється; за повідомленням органів поліції виїхав за межі країни (а.с. 25,40-47).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 пояснила, що з кінця 2017 року боржник почав проводити перерахування ОСОБА_3 аліментів на утримання сина, виходячи зі свого майнового стану, але до органів державної виконавчої служби він не звертався, про виплату аліментів державного виконавця не повідомив та копії квитанції про перерахування коштів в Центральний ВДВС не передав; після зміни місця проживання не повідомив про це державного виконавця. На теперішній час будь-якого контракту для роботи за кордоном, а саме, у Польщі, боржник не має. ОСОБА_1 фактично визнає наявність заборгованості, але приблизно в сумі 50 000 грн. і має намір цю заборгованість погасити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (мати стягувача) пояснила апеляційному суду, що ОСОБА_1 з 2014 року фактично не приймав ніяких заходів для виплати аліментів на утримання дитини; за її вимогами раз на рік передавав по 1000 грн. для дитини; моряком він ніколи не був і постійно проживав у м.Маріуполі, працював водієм таксі і завжди мав дохід. У зв'язку із складною ситуацією дочка була вимушена виїхати з м.Маріуполя, проживає на зйомній квартирі і утримує дитину самостійно. Тільки після того, як ОСОБА_3 звернулася до органів поліції, ОСОБА_1 почав частково виплачувати їй аліменти.

Цих обставин ОСОБА_5 не заперечувала та не спростувала.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним ухилення боржника від виконання судового рішення про стягнення аліментів, а відтак подання старшого державного виконавця Центрального ВДВС Воробйової С.І. про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон є обґрунтованим і задоволено судом першої інстанції правильно.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга боржника безпідставна, а ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2017 року постановлена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для її скасування немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2018 року.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А. Попова

Т.Б.Ткаченко