АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/4231/15-ц 22-ц/774/330/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/4231/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року, яке ухвалено суддею Рибаковою В.В. о 15 годині 31 хвилин у місті Нікополі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам та пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05.02.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з листопада 2008 року по грудень 2013 року в розмірі 141336,56 грн.

Позивач ОСОБА_1 не в змозі виплатити пеню та заборгованість по аліментам, оскільки, крім спільного з відповідачем сина ОСОБА_3, на його утриманні перебуває ще четверо малолітніх дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3; дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позивач перебуває на обліку в Немирівському районному центру зайнятості як безробітний, отримує допомогу по безробіттю в розмірі 1738 грн. 59 коп. Його дружина ОСОБА_8 на даний час перебуває у декретній відпустці. Дохід їх сімї складається з коштів, які він отримує як допомогу по безробіттю та державної допомоги на дітей.

Посилаючись на те, що про наявність заборгованості по аліментам він дізнався лише 15.05.2014 року та на те, що у нього немає коштів та можливості їх заробити, щоб виплатити заборгованість, що утворилась внаслідок несплати аліментів та пені, позивач просив суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 15612,79 грн. та пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 141336,56 грн., які стягнуто на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що судом не було враховано всі обставини справи та не взято до уваги його майновий стан. Зокрема, на думку позивача, він надав суду всі належні докази, які підтверджують його доводи щодо відсутності коштів на погашення заборгованості.

Крім того, позивач зазначив, що розмір пені по аліментів визначений судом апеляційної інстанції невірно, без урахування правових позицій ВС України, а тому цей розмір має бути зменшений.

Відповідач ОСОБА_2 надала заперечення на апеляційну скаргу та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Крім того, просила суд розглядати справу за її відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с. 174-178).

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_9.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_9.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не зявився у судове засідання 22 лютого 2018 року та про причини своєї неявки суд не повідомив(а.с. 185, 187).

Судове повідомлення про призначення справи до розгляду на 17 квітня 2018 року було направлено на адресу позивача ОСОБА_1, зазначену ним в апеляційній скарзі, однак відомості щодо вручення судового повідомлення до початку розгляду справи до суд не надійшли.

Крім того, інформацієя про рух справи, у порядку ч. 3 ст. 8 ЦПК України, була розміщена на офіційному веб-сайті Апеляційного суду Дніпропетровської області за посиланням: https://dpkra.court.gov.ua/sud0491/.

У відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено і в ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших учасників справи, а позивач ОСОБА_1, звернувшись до суду із позовною заявою, а потім з апеляційною скаргою, не виявив належної зацікавленості у розгляді справи, а тому, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, згідно з рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.01.2009 року, ОСОБА_1 зобовязаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_10 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 листопада 2008 року до досягнення дитиною повноліття.

За період з 24 листопада 2008 року по 01 січня 2014 року, через несвоєчасну та не в повному обсязі сплату аліментів, в ОСОБА_1 утворилась заборгованість по аліментам у розмірі 15612,79 грн.

Заочним рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 01.12.2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за несвоєчасну виплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 6131,24 грн. та 243,60 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05.02.2015 року заочне рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 01.12.2014 року змінено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з листопада 2008 року по грудень 2013 року в розмірі 141336,56 гривень, 1409,80 гривень у відшкодування сплаченого судового збору під час звернення в суд з позовною заявою, 704,90 гривні у відшкодування оплати судовим збором апеляційної скарги (а.с.40).

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 05.02.2015 року не оскаржувалось.

Вказаним рішенням апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був обізнаний з наявністю заборгованості по аліментах, ним не доведена відсутність його вини у несплаті аліментів.

Спір вини з приводу звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам в розмірі 15 612,79 грн. та пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 141 336,56 грн., обовязок по сплаті яких на позивача було покладено рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05.02.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,в редакції від 18.03.2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано в суді апеляційної інстанції, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 15 612,79 грн. з вини платника аліментів і ці обставини додатковому доказуванню не підлягають.

Звертаючись до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам у розмірі 15 612,79 грн., ОСОБА_1 посилався на те, що у нього на утриманні є інші діти та його доходи є недостатніми для сплати заборгованості по аліментам, що не входить до переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення боржника від сплати заборгованості за аліментами.

Доказів тяжкої хвороби або іншої істотної обставини, які могли б бути підставою для задоволення позовних вимог в частині звільнення від сплати заборгованості по аліментам, позивачем ОСОБА_1 не надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, у звязку з чим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні цих позовних вимог є вірним.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення його від сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 141 336,56 грн., яка була стягнута рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. п. 18 та 23 рішення Європейського суду з прав людини від 12 травня 2011 року у справі «Ліпісвіцька проти України» судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні. Тобто, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Отже, ні норми національного Законодавства України, ні норми Міжнародного права, які ратифіковані Україною, не передбачають можливості змінювати суті судового рішення, яке набрало законної сили, шляхом предявлення нового позову про звільнення від обовязку виконання цього рішення, зокрема, шляхом предявлення позову про звільнення від сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 141 336,56 грн., яка була стягнута рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року, у звязку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі дії боржника свідчать про намір уникнути відповідальності та заявлені позовні вимоги є незаконними та задоволенню не підлягають.

Доводи, викладені в апеляційній скаргзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: