АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/558/18Головуючий по 1 інстанції Токовіа С.Є.
Категорія: на ухвалу Доповідач в апеляційній інстанції Сіренко Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В.

секретар: Матюха В.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6

відповідач - ОСОБА_7

представник відповідача - ОСОБА_8

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на заочне рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 1 листопада 2017 року у складі судді Токової С.Є.,:

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором.

Зазначала, що 28 серпня 1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 квітня 2015 року шлюб розірвано.

11 липня 2015 між нею та ОСОБА_9 у м. Назарє, Республіка Словенія було зареєстровано шлюб. Її прізвище після укладення шлюбу змінилося на ОСОБА_5.

Перебуваючи у шлюбі, 14 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та нею було укладено Договір про поділ майна подружжя (далі - Договір).

Відповідно з п. 1 та п.2 Договору сторони здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1; земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, дачний будинок АДРЕСА_2; частка в статутному капіталі ТОВ «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ» юридична адреса: місто Черкаси, вулиця Академіка Корольова, 38 в розмірі 0,125 % статутного капіталу товариства, що відповідає 10 000 гривень; частка в статутному капіталі юридичної особи NOVARK trgovina posrednistvo d.o.o., юридична адреса: Словенська Республіка, в розмірі 99 % статутного капіталу вказаної юридичної особи.

У відповідності до п. 3 Договору в особисту приватну власність відповідача переходить: житловий будинок АДРЕСА_1; земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по АДРЕСА_1; дачний будинок АДРЕСА_2; частка в статутному капіталі ТОВ «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ».

Згідно з п. 5 Договору у зв'язку із переходом в особисту приватну власність відповідача зазначеного майна, позивач отримує грошову компенсацію в розмірі 180 000 доларів США та 100 000 євро.

Пунктом 6 Договору зазначено, що частина компенсації в розмірі 100 000 євро має бути сплачена відповідачем позивачу в наступному порядку: 30 000 євро не пізніше 1 січня 2014 року; 70 000 євро не пізніше 1 серпня 2014 року.

Проте, відповідачем вказане зобов'язання не виконано.

При цьому, згідно з п. 7 Договору, сторони погодили, що майнові права переходять до сторін після повного виконання п. 6 цього Договору.

Відповідач набуває право особистої приватної власності на перераховане Договором майно після повного виконання обов'язку щодо сплати позивачу компенсації у розмірі 100000 євро. До цього часу майно залишається у режимі спільної сумісної власності сторін.

Натомість, 19 червня 2017 на веб-сайті «ОLХ» опубліковано оголошення щодо продажу будинку АДРЕСА_1, що відповідно є майном, набутим подружжям у період шлюбу. Вона не надавала відповідачу актуальну згоду щодо відчуження зазначеного майна. Проте, вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спільного майна сторін, свідчить, що останній протиправно вважає це майно своєю особистою приватною власністю та не має наміру виконувати зобов'язання за Договором від 14 жовтня 2013 року в частині сплати грошової компенсації.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 1 листопада 2017 року позов задоволено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач допустив порушення зобов'язання за договором від 14 жовтня 2013 року, оскільки у передбачений п.6 строк не сплатив на користь позивача обумовлені грошові кошти, які підлягають до стягнення із нього, а також 3% річних від простроченої суми.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 1 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Також просив викликати і допитати в якості свідка ОСОБА_10, витребувати у позивача оригінал заяви про визнання боргу від 5 березня 2015 року та призначити у справі комплексну судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документа.

Апеляційна скарга обґрунтована непогодженням скаржника із твердженням позивача про те, що він не здійснив належних розрахунків за Договором про поділ майна від 14 жовтня 2013 року , що спростовується наданою роздруківкою переписки, яка відбулась між сторонами у справі за допомогою їх особистих електронних скриньок. Також факт проведення між сторонам належних розрахунків може підтвердити свідок - ОСОБА_10, який особисто передав гроші позивачці.

Також скаржник заперечує проти заяви про визнання боргу, яка нібито написана та підписана ним в м.Любляні 5 березня 2015 року та зазначає, що підпис, який стоїть на ній, йому не належить, про наявність вказаної заяви дізнався лише при ознайомленні із даною справою.

Крім того, скаржник зазначає про пропуск трьохрічного строку позовної давності для подачі позивачем даного позову, який сплинув, на його думку, 1 січня 2017 року, оскільки Договором передбачено строк виконання зобов'язання - 1 січня 2014 року.

Скаржник вказав, що не надавав ОСОБА_11 довіреності на представництво його інтересів в суді, а довіреність, яку пред'явив ОСОБА_11 нотаріально не посвідчена, хоча повинна бути посвідчена саме нотаріально в силу вимог ст. 42 ЦПК в чинній на час її посвідчення редакції, а також ст. 245 ЦК України, внаслідок чого ця довіреність є нікчемною. Тому, вважає, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 скерувала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якій вказала, що скаржник в апеляційній скарзі на підтвердження виконання свого обов'язку за п.6 Договору від 14 жовтня 2013 року посилається на роздрукування електронного листа, датованого 4 грудня 2012 року, проте, зобов'язання щодо сплати компенсації у розмір 100 000 Євро про стягнення якої заявлено позов, виникло у ОСОБА_7 на підставі договору від 14 жовтня 2013 року, а відтак будь-які попередні розрахунки між сторонами не можуть свідчити про належне виконання ним цього обов'язку. З даних підстав вважає неналежним доказом і покази свідка ОСОБА_10, який, як зазначає скаржник, має підтвердити передання позивачу грошових сум, про які йдеться в листі від 4 грудня 2012 року.

Стосовно заявленої в апеляційній скарзі вимоги про застосування позовної давності заперечує в зв'язку з тим, що заявлення позовної давності на стадії апеляційного перегляду ухваленого рішення не допускається, разом з тим підстав для застосування позовної давності до заявлених вимог у будь-якому випадку не вбачається, оскільки подання відповідачем листа про визнання боргу від 5 березня 2015 року підпадає під визнання дії, що свідчать про визнання боргу, а отже в силу вимог ч.1 ст. 264 ЦК України перериває перебіг позовної давності.

Також ОСОБА_5 заперечує проти заявленого скаржником клопотання про призначення експертизи, оскільки питання про застосування позовної давності, на її думку, на стадії апеляційного розгляду не вирішується, тому і підстав для призначення експертизи стосовно заяви про визнання відповідачем боргу від 5 березня 2015 року не вбачається. В той же час, призначення експертизи за загальним правилом віднесено до стадії підготовчого провадження у суді першої інстанції.

Крім того, вказала, що доводи скаржника про не підтвердження повноважень представника відповідача - ОСОБА_11 не вказують на незаконність оскаржуваного рішення.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення.

Судом встановлено, що 28 серпня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, про що 28 серпня 1997 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №1365.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 квітня 2015 шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було спільно придбано: житловий будинок АДРЕСА_1; земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по АДРЕСА_1 на території Черкаської міської ради, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; дачний будинок АДРЕСА_2; частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ» юридична адреса: місто Черкаси, вул. Академіка Корольова, 38 в розмірі 0,125 % статутного капіталу товариства, що відповідає 10 000 грн.; частка в статутному капіталі юридичної особи NOVARK trgovina posrednistvo d.o.o., зареєстровано 03.18.2009, юридична адреса: Словенська Республіка, в розмірі 99 % статутного капіталу вказаної юридичної особи.

14 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_12, та зареєстрований в реєстрі за № 4128.

У відповідності до п. 3 Договору в особисту приватну власність відповідача переходить: житловий будинок АДРЕСА_1; земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по АДРЕСА_1; дачний будинок АДРЕСА_2; частка в статутному капіталі ТОВ «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ» юридична адреса: місто Черкаси, вулиця Академіка Корольова, 38.

Згідно з п. 5 Договору у зв'язку з переходом в особисту приватну власність відповідача зазначеного майна, позивач отримує грошову компенсацію в розмірі 180 000 доларів США та 100 000 євро.

Пунктом 6 Договору визначено, що частина компенсації в розмірі 100 000 євро має бути сплачена відповідачем позивачу в наступному порядку: 30 000 євро не пізніше 1 січня 2014 року; 70 000 євро не пізніше 1 серпня 2014 року.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_5 зазначила, що ОСОБА_7 вказаний обов'язок не виконує. Останній набуває право особистої приватної власності на перераховане договором майно після повного виконання обов'язку щодо сплати позивачу компенсації у розмірі 100 000 євро. До цього часу майно залишається у режимі спільної сумісної власності сторін. Вона не надавала відповідачу актуальну згоду щодо відчуження зазначеного майна. Вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спільного майна сторін, свідчить, що останній протиправно вважає це майно своєю особистою приватною власністю та не має наміру виконувати зобов'язання за договором в частині сплати компенсації.

11 липня 2015 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_9 у м. Назарє, Республіка Словенія зареєстровано шлюб. Прізвище позивачки після укладення шлюбу стало - ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст.64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. (ч.1 ст. 69 СК України).

Згідно ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за сутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, зокрема, те, що Договір між сторонами від 14 жовтня 2013 року є рівною мірою обов'язковим для відповідача, одностороння відмова від зобов'язання в частині сплати коштів, згідно з цим Договором, не допускається, встановивши, що порушення з боку відповідача зобов'язання за Договором, випливає з несплати відповідачем на користь позивача, у передбачений умовами Договору строк обумовлених грошових коштів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_5 Також, встановивши, що ОСОБА_7 прострочив виконання зобов'язання за договором від 14 жовтня 2013 року, суд прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми та визначив при цьому загальний розмір стягнення.

Колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на роздруківку електронного листа датованого 4 грудня 2012 року в рахунок підтвердження виконання ним свого обов'язку за п.6 Договору від 14 жовтня 2013 року, оскільки даний лист за хронологічною послідовністю передує укладенню Договору, а тому будь-які попередні розрахунки між сторонами, про які він може свідчити, не можуть враховувати належне виконання ним обов'язку згідно Договору, що є предметом розгляду даної справи.

Також спростовуються доводи скаржника щодо необхідності застосування до даних правовідносин строку позовної давності, оскільки відповідно до загальних вимог ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Тоді як про порушення свого права ОСОБА_5 дізналася в день розміщення відповідачем оголошення про продаж будинку - 29 червня 2017 року, який в силу п.7 Договору до моменту сплати відповідачем на користь позивача коштів у розмірі 100 000 євро залишається в режимі спільної сумісної власності сторін, що є діями, які сприймаються як порушення її прав, тому саме даний момент є початком перебігу строку позовної давності.

В апеляційній скарзі скаржник також наголошує на необхідності надання оцінки заяві про визнання ним боргу від 5 березня 2015 року, яку він ставить під сумнів, зокрема підпис, що стоїть на ній від його імені. Проте, колегія суддів вбачає дані доводи безпідставними, оскільки вказана заява не була предметом розгляду в суді першої інстанції, на неї відсутнє посилання суду в оскаржуваному рішенні, а відтак ця заява не взята судом в основу рішення, як доказ.

Доводи скаржника про неможливість ОСОБА_11 брати участь у судовому розгляді справи від імені ОСОБА_7 не містять ознак порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи по суті судом.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 брав участь у розгляді справи, тобто представляв інтереси відповідача, однак, при підтриманні апеляційної скарги не навів підстав для її задоволення та скасування рішення суду за наведеними у ній доводами та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції позбавив відповідача на належний захист, оскільки останній не був повідомлений про час і місце розгляду справи, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до норм цивільного процесуального закону щодо судових викликів і повідомлень на адресу місця проживання (перебування) відповідача, яка зазначена у позовній заяві та надана відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи, рекомендованим листом із повідомленням про вручення направлено судові повістки.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач через свого представника реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 відхилити.

Заочне рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 1 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення коштів залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 квітня 2018 року

Судді Н.І.Гончар

В.В.Пономаренко

Ю.В.Сіренко