Постанова

Іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 569/5518/15-ц

провадження № 61-4693 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Крижової О. Г. від 24 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області у складі суддів:

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 від 4 серпня 2016 року та касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»), про визначення частки спадкодавця в спільній сумісній власності, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частину спадкового майна.

Позов мотивовано тим, що з 20 травня 1956 року її батьки: ОСОБА_6 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі, за період якого ними було побудовано житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її матір - ОСОБА_10 померла. Спадкове майно після смерті останньої складається з Ѕ частки домоволодіння по АДРЕСА_1. Спадкоємцями за законом першої черги після померлої ОСОБА_10 є: її батько - ОСОБА_6, рідна сестра - ОСОБА_5 та рідний брат -

ОСОБА_11 Спадкодавець до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала у вказаному житловому будинку, разом із якою в ньому був зареєстрований та постійно проживав і її батько, який згідно чинного на час відкриття спадщини законодавства, вважається таким, що вчасно її прийняв. Зазначала, що вона, її сестра та брат на час відкриття спадщини в спірному будинку з батьками не проживали і не подавали заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, однак вважає, що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки у неї є в наявності дві ощадних книжки на ім'я спадкодавця. Зазначає, що не може оформити на себе в нотаріальній конторі спадщину після смерті матері, оскільки частка її померлої матері в спільній сумісній власності не була визначена. Крім того, перешкодою в отриманні нею свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері в нотаріальній конторі є також те, що батько на підставі договору дарування від 30 січня 2008 року незаконно відчужив все домоволодіння по АДРЕСА_1, співвласником якого була спадкодавець, на користь її сестри - ОСОБА_5

Посилаючись на вищевикладене, просила визначити частку спадкодавця у спірному домоволодінні, встановити факт своєчасного прийняття нею спадщини після смерті матері, визнати недійсним договір дарування цього домоволодіння, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, та визнати за нею право власності на ј частку житлового будинку по АДРЕСА_1.

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на спірне домоволодіння, посилаючись на невизнання та оспорення цього права ОСОБА_4

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов

ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на будинок АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не довела належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, проте оскільки нею оспорюється право власності ОСОБА_5 на спірне домоволодіння, наявні підстави для визнання за останньою права власності на це майно.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 4 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач

ОСОБА_4 прийняла спадщину після померлої матері, вступивши у володіння і управління спадковим майном, однак після смерті спадкодавця спірне домоволодіння зазнало значних поліпшень та істотно збільшилося у своїй вартості, що унеможливлює визначення частки померлої

ОСОБА_10 на яку відкрилася спадщина та відповідно частки

ОСОБА_4 у цьому будинку, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_4 Пред'явлення ОСОБА_4 позову про визнання недійсним договору дарування з підстав порушення її прав на спадкове майно не свідчить про оспорення права власності ОСОБА_5 на спірне майно, а тому таке право ОСОБА_5 не підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спірне домоволодіння.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні її позову із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в своєму позові вона просила визнати за нею право власності не на ј частку домоволодіння, а на ј частку житлового будинку, який жодних змін після смерті матері, окрім знесення пічного опалення, не зазнав. При цьому, поза увагою судів залишилося те, що всі відповідачі визнали обставини, на які вона посилалася в обґрунтування позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року, ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ще за життя його дружини (спадкодавця), а саме у 1990 році, вони з нею законно за спільні кошти здійснили добудову до спірного житлового будинку після прийняття його в експлуатацію та здійснили його переобладнання, що підтверджується рішення міськвиконкому від 9 січня 1991 року № 24. На час здійснення ними вказаної добудови та реконструкції будинку, чинним законодавством не було передбачено прийняття будинку після його реконструкції в експлуатацію, отже відсутні перешкоди для визначення частки

ОСОБА_4 у спадковому майні.

Доводів в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 касаційні скарги не містять, тому відповідно до положень частини першої статті

400 ЦПК законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Не погоджуючись із доводами касаційних скарг ОСОБА_5 подала до суду на них заперечення, в яких вона посилається на те, що спірне домоволодіння зазнало значних поліпшень та істотно збільшилося у своїй вартості після смерті спадкодавця, що унеможливлює визначення частки померлої ОСОБА_10 на яку відкрилася спадщина та відповідно частки

ОСОБА_4 у цьому будинку, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_6 задоволенню з огляду на таке.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 20 травня 1956 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 був укладений шлюб.

Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 11 липня 1960 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку № АДРЕСА_1.

Згідно із актом від 28 грудня 1970 року, виданого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Рівного, прийнято в експлуатацію домоволодіння ОСОБА_6, що знаходиться за АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 22 КпШС України (чинного на час набуття у власність спірного домоволодіння) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Суд апеляційної інстанції, установивши, що спірне майно було набуте ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за час шлюбу, дійшов обґрунтованого висновку про те, що воно є їх спільною сумісною власністю, що також визнав ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла. Після смерті останньої відкрилася спадщина на належну їй Ѕ частку спірного домоволодіння.

Спадкоємцями першої черги за законом після померлої є її чоловік ОСОБА_6 та діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_11

Свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння спадкоємцям не видавалось.

26 листопада 2007 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння. Відповідно до опису об'єкта та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, вказане домоволодіння складається із житлового будинку загальною площею 84,1 кв.м, сараю, гаража із шлакоблоків, металевого гаража, вбиральні, літньої кухні, огорожі, замощення, ворота. В свідоцтві зазначено, що воно видане взамін договору на забудову від 21 вересня 1960 року.

Відповідно до договору дарування від 30 січня 2008 року спірне домоволодіння ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5

16 жовтня 2015 року державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_10 по 1/2 частці майна кожному, яке складається із: компенсаційного рахунку № 59818 із залишком коштів на суму 2 400 грн 30 коп., що знаходяться на зберіганні в секторі обслуговування фізичних осіб АТ «Ощадбанк»; компенсаційного рахунку № 4637 із залишком коштів на суму 755 грн 10 коп., що знаходяться на зберіганні в ТВБВ № 10017/037 АТ «Ощадбанк».

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 1 постанови Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

За змістом статті 549 цього Кодексу прийняття частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому.

Згідно з пунктом 113 наказу Міністерства юстиції України № 18/5

від 14 червня 1994 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (чинна на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки.

Установивши, що ОСОБА_4 прийняла спадщину у вигляді Ѕ частки грошових вкладів, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про прийняття спадщини нею в цілому.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне домоволодіння зазнало значних поліпшень та істотно збільшилося у своєму розмірі, що унеможливлює визначення частки померлої

ОСОБА_10 на яку відкрилася спадщина та відповідно частки

ОСОБА_4 у цьому будинку, а тому відсутні підстави для задоволення первісного позову.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов порівнюючи площу будинку на момент прийняття його в експлуатацію, яка становила 63, 3 кв.м, із свідоцтвом про право власності на домоволодіння, виданого

26 листопада 2007 року ОСОБА_6, загальна площа якого збільшилася до 84, 1 кв.м.

Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 5 серпня

1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України

від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, наякі спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів.

У серпні 2012 року до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції та в абзаці 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 5 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать.

Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна (пункт 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року).

Однак, у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, обставини справи встановив не повністю, вказав, що житловий будинок суттєво збільшився, не врахував листа управління архітектури і містобудування міськвиконкому, відповідно до якого 9 січня 1991 року рішенням міськвиконкому № 24 обласному бюро інвентаризації дозволено зарахувати у власність добудовану до будинку ванну кімнату, кухню, коридор, перепланування в будинку, побудовані гараж літню кухню по АДРЕСА_1; не встановив, в чому саме полягає перепланування чи переобладнання спірного будинку, коли саме вони були проведені; не звернув уваги на те, що свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння від 26 листопада 2007 року, яке суд взяв за основу наявності перепланування, було видане на ім'я ОСОБА_12 взамін іншого правовстановлюючого документу

від 21 вересня 1960 року, якого в зв'язку із змінами в законодавстві не має серед переліку правовстановлюючих документів, однак який був в такому переліку на час введення вказаного будинку в експлуатацію. Крім того, суд апеляційної інстанції, вказуючи на відсутність підстав для задоволення позову про визнання оспорюваного договору дарування недійсним, жодним чином не мотивував свого висновку.

Встановлення зазначених обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову не може вважатись законними й підлягає скасуванню, а справа в цій частині - направленню на новий розгляд до цього ж суду з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Новий судовий розгляд належить провести відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства з урахуванням обставин, зазначених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, а касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 серпня 2016 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк