РІШЕННЯ

іменем України

"04" квітня 2018 р. Справа № 145/1018/17

Провадження № 2/145/147/2018

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Віценко К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат в сумі 1080792 гривні 58 копійок,

вирішив:

ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій вказує, що 01.06.2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі -продажу земельної ділянки, яка знаходилась у розпорядженні ОСОБА_3, загальною площею близько 30.52 га і всієї нерухомості, яка знаходилась на цій ділянці.

Відповідно до п.5 попереднього договору він розрахувався в повному обсязі за дане майно, про що свідчить заява відповідача від 21.01.2015 року і на виконання п.7 договору той надав довіреність від 29.07.2014 року, але 30.05.2015 року її відкликав.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 29.02. 2016 року ОСОБА_2 в задоволенні його позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на об'єкт нерухомості рішенням відмовлено. Апеляційний суд Вінницької області своєю ухвалою від 18.04.2016 р. залишив дане рішення без змін.

Початком порушення зобов'язання по поверненню отриманих ОСОБА_3 грошових коштів є 18.04.2016 року - день набрання законної сили рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 29.02.2016 р.

Так як сума основного боргу 891625,00 грн. ( 35000 доларів США * 25,4750 (курс 1 долару США, встановлений НБУ станом на 18.04.2016р.) 3% річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами складає 32099,00 грн. ( 891625,00 грн. * 3%* 438 днів прострочення), а інфляційні втрати - 157068,58 грн. (згідно індексу інфляції, встановленому НБУ в період з квітня 2016 по червень 2017р).

Оскільки на момент укладення попереднього договору та на момент отримання грошових коштів ОСОБА_3 він перебував у шлюбі з ОСОБА_4, згідно ч. 1 ст. 60, 65 СК України майно, ч. 1 ст. 541 ЦК України вона має відповідати як солідарний боржник за його зобов'язанням.

Просить стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно 1080792,58 грн. в т. ч. борг у сумі 891625,00 грн., 3% річних - 32099,00 грн., інфляційні втрати -157068,58 грн. на його користь, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8000 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити з підстав, викладених у заяві, зазначивши також, що предметом договору від 01.06.2014 року були земельна ділянка, площею 30,52 га для селянського (фермерського) господарства, яка належала ОСОБА_3 на праві постійного користування та житловий будинок по вул.. Польовій, 1 с. Кліщів.

За умовами договору сторони домовлялись про виготовлення проектної документацію на земельну ділянку та оформлення права власності на нею на відповідача, після чого, між сторонами мав бути укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, а позивач зобов'язався оплатити відповідачу 35000 доларів США. Домовленості про сплату ОСОБА_2 додатково ще 12000 доларів ОСОБА_4 не було.

На виконання даної домовленості позивач повністю виконав свої зобов'язання, дану суму частково виплатив безпосередньо відповідачу готівкою, а частково оплатив придбання для нього будівних матеріалів, а відповідач 29.07.2017 року надав позивачу довіреність на виготовлення документації на земельну ділянку, проте 30.05.2017 року її скасував.

В результаті земельній ділянці, на якій розміщений вищевказаний житловий будинок не був присвоєний кадастровий номер, без чого стало неможливими нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу.

Дана земельна ділянка, за винятком ділянки, на якій розміщений будинок по вул.. Польовій, 1, с. Кліщів, була розподілена між 10-ма третіми особами, які продали свої ділянки ОСОБА_2 Проте, ці ділянки ним викуплено уже в інших осіб, окремо в кожного. Внаслідок чого, позивачем понесено додаткові витрати.

Так як договору між сторонами укладено не було, а відтак отримане ОСОБА_3 через наміри його укладення, має бути повернене позивачу. Оскільки ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 і отримані кошти та матеріали були використані в інтересах сім'ї, вони мають нести солідарну відповідальність перед позивачем.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, що стверджується розпискою, що міститься в матеріалах справи (а.с.190). Заява про відкладення розгляду справи до суду не надходило, причин неявки суду не повідомлено.

Неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи ( ч.1 ст. 223 ЦПК України).

В ході судового засідання 06.03.2018 року ОСОБА_3 позов не визнав, мотивуючи тим, що за умови попереднього договору від 01.06.2014 року він мав відмовитись від земельної ділянки, площею 35 га на території Довгополівської сільської ради, на користь позивача, а саме написати заяву до органів Держгеокадастру та укласти з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку по вул.. Польовій, 1, с. Кліщів.

На виконання даної домовленості впродовж 2014 року ОСОБА_2 було сплачено йому 8000 доларів США, а на 27000 доларів США ним передано йому будівельних матеріалів.

Отримані в ОСОБА_2 кошти та будівельні матеріали він йому не повернув, так як ОСОБА_2 набув права власності на земельну ділянку, площею 30,52 га завдяки йому, обманним шляхом.

Так, дана земельна ділянка належала йому (ОСОБА_3Г.) на праві постійного користування на підставі Державного акту і він на виконання умов договору він 29.07.2014 року нотаріально оформив заяву про вилучення у нього вказаної земельної ділянки для передачі її у власність ОСОБА_2 та надав йому довіреність на виготовлення документів на нею. На цьому його зобов'язання за договором були повністю виконанні. Про подальше укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між ним та ОСОБА_2 вони не домовлялись.

Проте, так як ОСОБА_2 почав незаконні дії щодо вирубки лісу на ділянці, схову русла річки на ній, крім того, він не розрахувався з його дружиною, а саме не сплатив їй додатково 12 тис. доларів США, 30.05.2015 року він (ОСОБА_3 ) він відкликав довіреність в нотаріальному порядку.

Однак, рішення Довгополівської сільської ради від 19.06.2015 року у нього ( ОСОБА_3 ) земельна ділянка була вилучена та передана ОСОБА_5, хоча на засіданні сесії сільської ради вирішувалось питання про передачу земельної ділянки саме ОСОБА_2 З незрозумілих причин рішення про передачу землі було оформлене на ОСОБА_5, а після того земельна ділянка була розподілена між 10-ма третіми особам, які своє право власності на дану земельну ділянку передали ОСОБА_2

Таким чином, ОСОБА_2 отримав за договором права на його земельну ділянку і він (ОСОБА_3) повністю виконав свої зобов'язання перед ним, а тому отримані кошти та будівельні матеріали він повертати не буде .

Отримані у ОСОБА_2 кошти та будівельні матеріали використані під час реконструювання времянки та будівництва огорожі в с. Кліщів, по вул. Можайського, 2. Будинок за даною адресою було придбано приблизно в 2012 році в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 Нотаріально оформлений договір на ОСОБА_4 Шлюб між ними розірвано в 2015 році.

Вважає вище вказаний договір не укладеним. Не заперечує, що вартість отриманих від ОСОБА_2 будівельних матеріалів у тому стані, в якому вони були на момент передачі йому, на даний час становить не менше 27000 доларів США.

Відповідачка ОСОБА_4 неодноразово в судові засідання не з'являлась, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку за місцем реєстрації, що стверджується адресною довідкою та рекомендованими повідомленнями про невручення в зв'язку з тим, що адресат не проживає за вказаною адресою (п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України ).

Заяв про відкладення судового розгляду справи суду не надходило, причин неявки суду не повідомлено.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки в с. Кліщів, по вул.. Польова, 1 і всієї нерухомості на ній від 01.06.2014 року зобов'язався сплатити ОСОБА_3 за дане майно 35000 доларів США (а.с.9).

Рішенням Тиврівського районного суду від 29.02. 2016 року ( справа № 145/1112/15-ц) в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок в с. Кліщів, по вул.. Польова, 1, відмовлено. Апеляційний суд Вінницької області своєю ухвалою від 18.04.2016р. залишив дане рішення без змін, мотивуючи тим, що такий договір сторони не уклали ( навіть у прості письмовій формі), а відтак вимога про визнання його дійсним є незаконною (а.с. 109-110).

Факт не укладення договору визнає і відповідач ОСОБА_3

Разом з тим, згідно нотаріально завіреної заяви ОСОБА_3 від 21.01.2015 року ОСОБА_2 всі умови договору від 01.06.2014 року виконав в повному обсязі. Моральних та майнових претензій до нього він не має (а.с.10).

Крім того, факт передачі коштів ОСОБА_2 ОСОБА_3 в зв'язку з наміром укладення такого договору в сумі 8000 доларів США та на 27000 доларів США - будівельних матеріалів також частково стверджується фіскальними чеками, накладними, актами (а.с.54-70) та визнається відповідачем ОСОБА_2, а тому, виходячи з положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, дані обставини суд вважає доведеними.

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки правочин між сторонами фактично укладений не був, ОСОБА_3 зобов'язаний повернути отримане ним позивачу, оскільки підстав володіти даним майном та коштами, з огляду на положення ст. 216 ЦК України, у нього немає.

Проте, отримані ним кошти та матеріали він позивачу не повернув, що ним не заперечується.

Оскільки повернення ОСОБА_3 отриманих у позивача будівельних неможливе. Разом з тим, їх вартість на даний час у тому стані, в якому вони були на момент передачі, а саме в сумі - 27000 доларів США, як і розмір отриманої ним готівки в сумі 8000 доларів США, не заперечує, виходячи з положень ч.2 ст. 216 ЦК України, ч.1 ст. 82 ЦПК України, вбачаються підстави для повернення ОСОБА_3 позивачу 35000 доларів США.

Проте, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Курс НБУ долара США на 04.04.2018 року становить 26,3295 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд справу розглядає в межах позовних вимог, а тому до стягнення підлягають 891625,00 грн. ( 35000 доларів США * 25,4750 грн. ).

Доводи відповідача ОСОБА_3 щодо набуття позивачем права на належну йому земельну ділянку та повне виконання ним своєї частини домовленості, позову не спростовують, оскільки, виходячи з положень ч.1 ст. 216 ЦК України, за недійсним (нікчемним) договором кожна сторона зобов'язана повернути другій у натурі все, що вона одержала на його виконання.

Питання щодо визнання неправомірним вибуття земельної ділянки з користування відповідача ОСОБА_3 та її повернення йому, відповідач не ставив, тобто воно не є предметом даного судового розгляду.

Вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на законі, а тому суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст.11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Правочину між сторонами взагалі не укладено, а відтак стверджувати про порушення грошового зобов'язання за правочином, якого не було, а відтак не було і такого зобов'язання, не вбачається.

За змістом ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Проте, суду не надано доказів про право власності на будинок в с. Кліщів, по вул.. Можайського, 2 , коли та ким його придбано, кому він належить; відсутні докази про дату реєстрації та розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, взагалі про проведення реконструкції нерухомості за вказаною адресою та про те, що проведена вона саме за рахунок отриманих у позивача коштів та матеріалів.

Тобто, доказів на обґрунтування того, що кошти та майно отримані ОСОБА_3 у ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_4 та були використані ним в інтересах сім'ї, не надано, а отже підстав для їх солідарного стягнення з ОСОБА_4, не вбачається.

За наведеного суд вважає за необхідне в задоволенні позову до ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог суд присуджує витрати позивача з відповідача ОСОБА_3 в сумі 6600грн. (82,50% (процент задоволених позовних вимог ) (891625грн.х100/1080792,58грн) х8000грн./100)).

25.09.2018 року у даній справі було ухвалено заочне рішення, яке ухвалою суду від 03.11.2017 року скасовано, а справу, за правилами ЦПК України в редакції до внесення змін Законом № 2147-VIII від 03.10.2017, чинним на час перегляду заочного рішення, було призначено до судового розгляду на 20.12.2018 року.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакції Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В зв'язку з чим, розгляд справи продовжено зі стадії, на якій знаходилась справа на момент набрання чинності ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 2, 3, 5-13, 76-81, 89, 128, 141, 223, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 3, 15, 16, 203, 216, 625 ЦК України, ст. 65 СК України, -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 891625 (вісімсот дев'яносто одна тисяча шістсот двадцять п'ять ) гривень.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 32099 гривень та інфляційних втрат 157068 гривень 58 копійок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 6600 (шість тисяч шістсот) гривень.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат в сумі 1080792 гривні 58 копійок відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом тридцяти днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 10 квітня 2018 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: ОСОБА_6