Дата документу 12.04.2018
Справа № 334/7961/17
Провадження № 2/334/1581/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування

в с т а н о в и в:

Позивач в особі Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 27750,38 гривень, вказавши, що 01.10.2016 року, між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування № 001400/4600/0000221, за яким Позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, повязані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «Volkswagen Polo», державний реєстраційний номер АР 7733 СТ.

13.10.2016 року, о 18:00 год. на перехресті вул. Волгоградська - вул. Зої Космодемянської у м. Запоріжжя, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1, який знаходився під керуванням ОСОБА_1 та автомобіль Потерпілого.

Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль Потерпілого отримав механічні пошкодження відповідно до довідки ДАЇ про ДТП та Акту огляду ТЗ від 17.10.2016 року, що додані до позовної заяви.

Позивачем було сплачено Потерпілому суму страхового відшкодування, яка становила 72 273,70 гривень на підставі Страхового акту № 00205878 від 20.10.2016 р. з відповідним розрахунком страхового відшкодування. Підтвердженням виплати слугують Платіжні доручення про сплату страхового відшкодування № 00205878 від 21.10.2016 та №037218 від 21.10.2016 року, та Наказ №00205878/ЕК від 20.10.2016 р. у відповідності до вимог ст. 58, 64 ЦПК України.

Таким чином, з моменту виплати, Позивач отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою. Ленінським районним судом м. Запоріжжя були розглянуті адміністративні матеріали. Згідно Постанови Суду - Відповідача було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди внаслідок порушення Правил дорожнього руху України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України.

До Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, що передбачено ст. 993 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року та статтею 27 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» отримала відшкодування за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданий ПрАТ СК «Саламандра-Україна», АІ/9321422, який покриває суму збитків ПрАТ СК УНІКА в розмірі 44 523 грн. 32 коп. але полісом не покриваються збитки ПрАТ СК УНІКА, в частині врахування коефіцієнту фізичного зносу за договором обов'язкового страхування Цивільно-Правової Відповідальності.

Отже, загальна сума непокритих збитків складає 27 750 (двадцять сім тисяч сімсот пятдесят) грн. 38 коп.

20.03.2017 року Відповідачу було направлено заяву про регресні вимоги № 159 УНІКА/АГ. Відповідач вказаної суми не сплатив.

Отже, оскільки Відповідач не відшкодував шкоду та згідно з положеннями ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» Позивач отримав право вимоги на таке відшкодування, то Відповідач повинен відшкодувати шкоду Позивачу у примусовому порядку.

У судове засідання представник позивача не зявився, просив суд розглянути справу без участі представника. Проте, після знаходження відзиву на позов, представник позивача просив суд розглянути справу у режимі відео конференції. Дане клопотання було задоволено.

Таким чином, у режимі відео конференції, представник позивача наполягав на задоволенні позову, з підстав, викладених у ньому. Він вважає, що заперечення відповідача гуртуються лише на припущеннях без фактичних доказів, що містять твердження, які потребують спеціальних знань і не можуть бути зроблені відповідачем самостійно, а звідси позовні вимоги мають бути задоволені судом.

Представник відповідача проти позову заперечує та вважає його не обґрунтованим. Свої заперечення він виклав письмово у відзиві на позов (а.с.33-34). Усно повідомив, що позивач в особі Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» порушив процедуру призначення експертизи а висновок експерта зроблений без участі його довірителя. Просив суд відмовити позивачу у позові.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В ході судового розгляду було встановлено, що 01.10.2016 року, між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування № 001400/4600/0000221, за яким Позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, повязані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «Volkswagen Polo», державний реєстраційний номер АР 7733 СТ.

13.10.2016 року, о 18:00 год. на перехресті вул. Волгоградська - вул. Зої Космодемянської у м. Запоріжжя, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1, який знаходився під керуванням ОСОБА_1 та автомобіль Потерпілого.

Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль Потерпілого отримав механічні пошкодження відповідно до довідки ДАЇ про ДТП та Акту огляду ТЗ від 17.10.2016 року, що додані до позовної заяви.

Позивачем було сплачено Потерпілому суму страхового відшкодування, яка становила 72 273,70 гривень на підставі Страхового акту № 00205878 від 20.10.2016 р. з відповідним розрахунком страхового відшкодування. Підтвердженням виплати слугують Платіжні доручення про сплату страхового відшкодування № 00205878 від 21.10.2016 та №037218 від 21.10.2016 року, та Наказ №00205878/ЕК від 20.10.2016 р. у відповідності до вимог ст. 58, 64 ЦПК України.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Враховуючи, що внаслідок ДТП яка сталася 13.10.2016 року за участі Відповідача було пошкоджено транспортний засіб ОСОБА_2, а також у зв'язку із тим, що відповідальність Відповідача перед третіми особами у відповідності до вимог ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» була застрахована у ПрАТ СК «Саламандра-Україна», на адресу Позивача було перераховано суму страхового відшкодування за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АШ/9321422 в розмірі 44 523,32 гривень.

Разом із тим, за договором добровільного страхування № 001400/4600/0000221 від 01.10.2016 року між Позивачем та ОСОБА_2, на адресу останньої Позивачем сплачено грошову суму в розмірі 72 273,70 гривень в якості страхового відшкодування.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на право вимоги до Відповідача в порядку регресу різниці між виплаченою сумою страхового відшкодування та страховою виплатою, отриманою від ПрАТ СК «Саламандра-Україна» в розмірі 27 750,38 гривень у відповідності до вимог ст.ст. 993, 1191, 1188, 1194 ЦК України.

Проте, згідно ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженої майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 р. № 142/5/2092 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 р. за № 1074/8395).

У відповідності до п. 14 ППВСУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодуванні шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) зі відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому ВІДШКОДОВУЮТЬСЯ в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідної для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювана шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У відповідності до абзацу 3 пункту 4 ППВСУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Оскільки право вимоги виникло у Позивача внаслідок суброгації, то відбулася лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові, яким є Позивач у справі, на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Отже, враховуючи зазначені вище норми та висновки, Позивач при зверненні із позовною заявою повинен був надати докази на підтвердження розміру шкоди, завданої Відповідачем внаслідок ДТП (відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 р. № 142/5/2092).

За таких обставин, з урахуванням належних та допустимих доказів по справі, суд вважає позовні вимоги необґрунтовані, а тому, у задоволенні позові слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України та у відповідності до ст..15,16,1192 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Козлова Н. Ю.