Справа № 648/379/17
Провадження № 2/648/18/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2018 року Білозерський районний суд Херсонської області

в складі головуючого - судді: Сокирко Л.М.,

при секретарі: Онофрійчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Білозерка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 про захист прав споживача шляхом визнання угоди недійсною,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 3 лютого 2017 року звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 та просив суд визнати недійсним, укладений між ним на відповідачем 13 травня 2008 року договір про надання споживчого кредиту № 0, мотивуючи позов тим, що відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів його в оману щодо істотної умови кредитного договору, його ціни, а саме абсолютного значення здорожчання кредиту та реальної відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора, кошти в сумі 94 000 доларів США він через касу не отримував, а банк направив їх на рахунок продавця будинку.

Водночас, зазначає, що розмір щомісячних платежів, як одного із вартісних елементів фінансової послуги, також не відповідає базовим умовам кредитування, та є навмисно завищеним банком з мотивів отримання прихованого прибутку. Разом з тим, вказує на навмисне невиконання банком переддоговірної роботи в порядку ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів , як передумови введення його в оману. Вказує на наявність в діях банку ознак нечесної підприємницької практики, яка мала місце як в звязку із введенням споживача в оману, так і внаслідок замовчування інформації про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою для споживача.

Сторони в судове засідання не прибули.

Представник позивача в судове засідання не прибула, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, справу розглянути без її участі.

Представник Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк в судове засідання не прибула, в запереченнях на позов зазначила, що застосування позивачем положень ст. ст. 18, 19 Закону України Про захист прав споживачів після укладення кредитного договору є необґрунтованим, підписанням договору позичальник підтверджує надання йому інформації в повному обсязі, зокрема щодо сукупної вартості кредиту, яка визначена у Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, нарахування банком комісій за управління кредитом, надання банком супутніх послуг та за обслуговування кредитної заборгованості не суперечить вимогам закону. Банк виконав умови договору про надання споживчого кредиту, шляхом зарахування грошових коштів на відкритий ним в Публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк» рахунок. Вказала, що на момент слухання справи, з позивача та третьої особи рішенням суду солідарно стягується заборгованість за оспорюваним правочином. Просила у задоволенні позову відмовити, справу розглянути за її відсутності.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, хоча про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а саме шляхом розміщення оголошення у пресі, про причини неявки суд не повідомила, заяв та клопотань від неї на адресу суду не надходило.

Суд, вивчив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого, кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Суд встановив, що 13 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1Б був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, предметом якого є надання банком позичальнику кредитних коштів у сумі 94 000,00 доларів США на споживчі цілі а саме: на придбання житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, загальною площею 0,0550 га, що знаходиться за адресою Херсонська область, Білозерський район, с. Чорнобаївка, вул. Рибальська, буд. 4-а (п.1.4 договору), з відсотковою ставкою 13,00% річних за користування кредитом та кінцевим терміном виконання зобовязання 13 травня 2038 року, до якого, в ході виконання, вносились зміни та доповнення, які сторони договору виклали в додатковій угоді №1 від 10 березня 2009 р.

Поручителем за споживчим кредитним договором виступила ОСОБА_2

В якості забезпечення виконання зобовязань 7 травня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, у відповідності до якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку житловий будинок загальною площею 131,1 кв. м., площа земельної ділянки 0,055 га, кадастровий номер :01:161:0022, який 13 травня 2008 року був посвідчений приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу в Херсонській області та зареєстрований в реєстрі за №1586.

Із письмових пояснень представника позивача вбачається, що в цивільній справі № 648/1974/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 травня 2008 року, за клопотанням представника позивача ОСОБА_1, відповідно до ухвали суду від 3 лютого 2016 року була призначена судово-економічна експертиза.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Дослідивши висновок №120 судово-економічної експертизи, яка було проведена судовим експертом ОСОБА_3 25 листопада 2016 року, суд вважає його належним та допустимим доказом у справі, у відповідності до ст. ст. 76-81, 95, 102 ЦПК України, оскільки він належно обґрунтований, надає вичерпні відповіді на поставлені питання.

Висновок експерта підтверджує обставини, зазначені в позовній заяві. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком. За таких умов, виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника.

Згідно Правової позиції Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У відповідності до п. 1.5 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13 травня 2008 року, кредит надавався шляхом зарахування банком кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № 3401 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Між тим, з дослідженої експертом виписки банку за період з 13 травня 2008 року по 19 травня 2008 року про рух грошових коштів по рахунку № 3401 вбачається перерахування кредитних коштів в сумі 94 000,00 доларів США не з позичкового рахунку банку № 2233, як це передбачено вимогами Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні позики в банках України від 27.12.2007 року за № 481, а з кореспондентського (транзитного) рахунку № НОМЕР_1, що суперечить вимогам Постанови НБУ Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосуванню Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України від 17 червня 2004 року. за № 280 та Постанові Кабінету Міністрів України Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні позики в банках України від 27 грудня 2007 року за № 481.

З іншої виписки наданої банком за період 13 травня 2008 року по 8 березня 2015 року, дослідженої експертом, вбачається перерахування кредиту за меморіальним ордером № НОМЕР_2, який для дослідження не надано банком, без використання рахунку № НОМЕР_1, що надало підстав експерту зазначити про те, що дані банківської виписки по рух грошових коштів по рахунку № 3401 не підтверджується первинним документом-заявою на видачу готівки № 61 від 13 травня 2008 року та у звязку з відсутністю заяви на відкриття поточного рахунку № 3401 на користь позичальника та договору банківського рахунку на відкриття та обслуговування цього рахунку, як то передбачено вимогами Постанови Правління НБУ Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті від 12 листопада 2003 року № 492, тому обґрунтувати використання Банком зазначеного у п. 7.1.1. кредитного договору рахунку № 3401 для зарахування та сплати грошових коштів за кредитним договором не надається за можливе.

Підпунктом 3.4.1 пункту 3.4 Договору, сторони погодили, що позичальник зобовязується повернути основну суму кредиту та оплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі на рахунок банку № 224. Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів, спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на рахунок банку, зазначений у цьому пункті.

Згідно висновку експерта наведений рахунок 3739 є транзитним та не передбачений законодавством України для використання з метою відображення в обліку банку операцій з кредитування фізичних осіб, банком для проведення усіх розрахунків по кредитному договору, був використаний транзитний рахунок, не передбачений п.7.1.1 Договору, хоча надані для дослідження виписки саме з рахунку № 3401, який був відкритий банком з порушенням вимог законодавства.

Тобто дані про видачу коштів банком є суперечливими, виписка про рух коштів на рахунку № 3401 за період з 13 травня 2008 року по 8 грудня 2015 року, не відповідає виписці банку за період 13 травня 2008 року по 19 травня 2008 року та заяві на видачу готівки № 61.

В порушення п.п. 3.4.1 п.3.4 договору, банком не надано як доказ проведених платежів позичальником сформовану з рахунку № 224 виписку та регістри бухгалтерського обліку за цим рахунком.

Згідно із ч. 1 та 3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Положеннями ч. 1 та 2 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами ОСОБА_4 банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ст. 68 «Про банки та банківську діяльність», банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених ОСОБА_4 банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку та положень (стандартів) України. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Пунктом 1.5 Положень про організацію операційної діяльності в банках України, затверджених Постановою Правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, передбачено, що організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», та п. 2.1.1 Положень про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджених Постановою Правління НБУ № 566 від 30 грудня 1998 року, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п. 5.1 Положень про організацію операційної діяльності в банках України, затверджених Постановою Правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Регістри синтетичного та аналітичного обліку операцій - це носії спеціального формату (паперові, машинні) у вигляді відомостей, книг, журналів, машинограм тощо.

В ході судового засідання, суд задовольнив клопотання представника про витребування у відповідача оригіналів документів на підтвердження проведення банком касових операцій з видачі грошових коштів ОСОБА_1

Відповідно до п. 4 ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідачем на виконання ухвали суду не надано первісні бухгалтерські документи, з посиланням на те, що згідно акту № 5 по Південному регіону від 27 травня 2015 року про вилучення для знищення документів, не внесених до ОСОБА_4 архівного фонду, знищені. При цьому, Переліком документів, що утворюються в діяльності ОСОБА_4 банку України та банків України, затвердженого постановою правління НБУ № 601 від 8 грудня 2004 р. із зазначенням строків зберігання, передбачено, що документи (статут, кредитний договір, заяви-зобовязання, гарантійні листи, обґрунтування, розрахунки ефективності та окупності витрат, висновки, розпорядження, дозволи, фінансові звіти, статистичні відомості) про видачу й оформлення позик, кредитів, що видані банками юридичним і фізичним особам у національній та іноземних валютах, зберігаються 5 років та можуть бути знищені лише у разі погашення кредиту (п. 220). Аналогічні положення визначені щодо меморіальних документів за довгостроковими кредитами знищення можливе у разі погашення кредиту (п. 767).

Між тим, витяг з Державного реєстру правочинів № 5908046 містить відомості про реєстрацію договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу в Херсонській області ОСОБА_5, реєстровий № 1577, за номером 2886883 в реєстрі правочинів о 15 год.13 хв. 13 травня 2008 року та відомості про його видачу о 15 год. 14 хв.

Із заяви продавця, справжність підпису якого засвідчено тим же нотаріусом, реєстровий № 1583, вбачається, що розрахунок за вказаним договором здійснювався готівкою у сумі 474 000 грн. за місцем знаходження житлового будинку та земельної ділянки при ньому. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувались розрахунків за проданий житловий будинок та земельну ділянку при ньому до ОСОБА_1 не має. Продавець також заявою підтверджує той факт, що на момент складання цієї заяви право власності перейшло до ОСОБА_1 в повному обсязі.

В забезпечення виконання зобовязань 13 травня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, у відповідності до якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку житловий будинок загальною площею 131,1 кв. м., площа земельної ділянки 0,055 га, кадастровий номер :01:161:0022, посвідчений приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу в Херсонській області, зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за №1585, в Єдиному реєстрі заборон за реєстровим № 1586 внесено відповідні записи на житловий будинок о 16 год. 19 хв. 06 сек., на земельну ділянку о 16 год. 22 хв. 55 сек.

Однак з виписки банку за період з 13 травня 2008 року по 19 травня 2008 року про рух грошових коштів по рахунку № 3401 вбачається перерахування кредитних коштів в сумі 94 000,00 дол. США з АКІБ «Укрсоцбанк» до Херсонського управління АКІБ «Укрсоцбанк» 13 травня 2008 року о 16 год. 51 хв. 10 сек. та видачу вказаних коштів готівкою через касу Херсонського управління о 17 год. 58 хв. 47 сек., в той час, як розрахунок за договором відбувся та нежитлові приміщення були надані банку в забезпечення кредитного зобовязання.

Суд, оцінивши відповідно до ст. 264 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив, що видача ОСОБА_1 кредитних коштів по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13 травня 2008 року у сумі 94 000 доларів США не підтверджується.

Про це свідчать досліджений судом висновок судово-економічної експертизи № 120 від 21 листопада 2016 року, у відповідності до якого вказані у банківських виписках за рахунком № 3401 за період з 13 травня 2008 року по 19 травня 2008 року та за період з 13 травня 2008 року по 8 грудня 2015 року записи про здійснення вказаної банківської операції 13 травня 2008 року є необґрунтованими, вони не є регістрами бухгалтерського обліку, здійснені з порушенням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1.1 вказаного вище Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України та п. 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, а саме: за відсутності первинного документу - меморіального ордеру від 13 травня 2008 року про зарахування грошових коштів у сумі 94 000 доларів США на поточний рахунок ОСОБА_1, складення якого, відповідно до перелічених вище положень законодавства України, є обов'язковою умовою для подальшого внесення відповідного запису до банківської виписки.

Крім того, вказана у виписках проводка суперечить Постанові НБУ № 280 від 17 червня 2004 року «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України».

Відповідач не скористався правами, наданими йому статтею 43 ЦПК України, не виконав покладені на нього цією статтею обовязки, а тому не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх заперечень.

Твердження відповідача та наведені ним доводи не спростовують висновок судово-економічної експертизи, є неспроможними.

Зазначені вище докази свідчать, що ОСОБА_1 готівкою кошти у сумі 94 000 доларів США Банком не видавались та на його рахунок № 3401, відкритий у ПАТ «УкрСиббанк», не зараховувались.

За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Також, відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 роз'яснено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору

Вирішуючи спір, суди повинні враховувати фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, наприклад: чи відповідає спірний кредитний договір вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, чи надавалася позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повна інформація про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості.

З додатку №1 до кредитного договору, яким є «Графік погашення кредиту», вбачається встановлення розмірів залишків максимально допустимої заборгованості за кредитом на відповідні дати кожного місяця у період з 13 травня 2008 року по 13 травня 2038 року рівними частинами по 261,11 доларів США.

Додаток № 1 «Графік погашення кредиту» до зазначеного кредитного договору не містить визначених пунктом 1. 3 цього договору даних про суми коштів, що належить сплатити позичальнику (споживачу) у кожному платіжному періоді в погашення основної суми кредиту і процентів за користування кредитом, ні в числовому, ні в процентному виразі, а тому у розумінні закону не є узгодженим графіком платежів позичальника на користь Банку.

Крім того, положення договору № 0 про надання споживчого кредиту та додатку № 1 «Графік погашення кредиту» містять двозначності щодо можливості та порядку дострокового повернення кредиту.

Згідно висновку судово-економічної експертизи №120 від 25 листопада 2016 року, Додаток №1 не містить відомостей щодо фактичних сум погашення основної суми боргу у кожному періоді,фактичних сум та дат погашення відсотків за користування кредитом у кожному розрахунковому періоді, вартості супутніх послуг, що підлягають сплаті на користь банку за кожним розрахунковим періодом у відповідності до умов п.п.1.2.2, 1.3 Договору, а інші відомості стосовно детального розпису сукупній вартості кредиту за вказаним договором у наданих матеріалах відсутні.

У відповідності до п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Таким чином, ОСОБА_1 не було надано інформацію, щодо таких істотних умов договору, як загальна вартість кредиту та порядок його повернення.

З додатку №2 до кредитного договору Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту експерт дійшов висновку про відсутність досягнення домовленості за всіма істотними умовами договору у розумінні ст. ст. 628, 638 ЦК України та ч. 4 ст.11 Закону України Про захист прав споживача, оскільки він не містить всіх витрат позивача, повязаних з обслуговуванням укладеного договору.

З розрахунку сукупної вартості кредиту, який докладно наведений експертом у Додатку №2 Розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки за кредитним договором № 0 від 13 травня 2008 року, Додатку №3 «Відомість дослідження невідповідності даних, представлених ПАТ Укрсиббанк в додатку №2 до кредитного договору № 0 від 13 травня 2008 року» та Додатку № 4 Супутні послуги, оплачені позичальником ОСОБА_1Б. до висновку судово-економічної експертизи та її дослідницької частини висновку експерт вбачає невідповідність даних додатку № 2 до кредитного договору пункту 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки в ньому не відображена вартість всіх витрат позичальника по сплаті супутніх послуг, повязаних з кредитом, в тому числі: розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, послуги оцінювачів, які являються платними послугами, в результаті чого банком зменшено розмір сукупної вартості кредиту на 275,09 доларів США та у відповідності на 275,09 доларів США збільшений розмір абсолютного значення здорожчання кредиту, розмір реальної відсоткової ставки становить 15,47%, що на 0,07% більше, ніж встановлено банком.

Враховуючи викладене, суд вважає, що при укладенні договору № 0 про надання споживчого кредиту, ПАТ «УкрСиббанк» порушені вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Правовий аналіз положень ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий же висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року в справі № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року в справі № 6-80ц13, від 16.11.2016 р. У справі № 6-1746цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 18 червня 2014 року по справі №6-16468св14, з посиланням на п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, п. 3.4. Правил, ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», зазначав, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем (банком примітка) не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. При цьому, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що висновок апеляційного суду про те, що управління кредитом є супутньою послугою, колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)

В порушення вищевикладених приписів закону, що підтверджується Додатком №3 та Додатку №4 Тарифи банку до кредитного договору «Про надання споживчого кредиту крім встановлення комісії за надання споживчого кредиту у розмірі 1,5%, містяться відомості про нарахування комісії за оформлення кредитного договору в розмірі 1,21% від суми кредиту, комісія за внесення/прийняття готівки USD 2% від суми операції, комісія за продаж валюти на УМВБ/МВР у розмірі 0,5% від суми операції, комісія за відкриття поточного рахунку у сумі 50,00 грн, тобто за управління кредитом, платежів з касового обслуговування, оплати позичальником купівлі банком доларів США.

Експерт у дослідженні вказує, що договір про надання споживчого кредиту № 0 від 13 травня 2008 року не містить відомостей про фактичні тарифи та розмірів комісій, що справляються позичальником на користь банку за операціями з отримання та погашення кредиту, а також не містить посилань на додаток №1 Графік погашення кредиту, що суперечить вимогам внутрішніх нормативних документів банку та приписам п.3.1, 3.2 Правил, ст.11 Закону України Про захист прав споживача

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054-1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Положеннями п. 2 ч. 1, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема таких як: її наявність, склад, методи використання, метод і дата надання, кількість, специфікація, очікувані результати споживання тощо (п. 1 ч. 2 ст. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схвалену Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директиву 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

В дослідницькій частині висновку експерт зазначає, що згідно даних відомостей банку в представлених виписках вбачається, що позичальником вносились на користь банку грошові кошти в іноземній валюті в доларах США, з подальшою конвертацією в гривню з метою погашення кредитної заборгованості за договором № 0 від 13 травня 2008 року, крім того, проведеними дослідженнями та співставленням представленої виписки банком встановлені невідповідності, викладені у Додатку №1 до висновку судово-економічної експертизи «Відомість дослідження даних виписки ПАТ «УкрСиббанк» та Таблиці 1, які відображають, що позичальник сплачував кошти на інші кореспонденції рахунків, що вбачається з касових документів, ніж зазначено у виписці банку

При цьому з вказаного Додатку вбачається наявність відхилення між випискою ПАТ «УкрСиббанк» та оригінальними квитанціями, наданими позичальником в розмірі 85 540, 48 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 093 817,97 грн.

Окрім цього, експертом в Додатку №3 до висновку судово-економічної експертизи «Відомість дослідження невідповідності даних, представлених ПАТ «УкрСиббанк» в Додатку № 2 до договору №0 від 13 травня 2008 року та альтернативного розрахунку в Додатку №2 до висновку судово-економічної експертизи» викладено встановлені невідповідності у розмірах платежів, а саме: у графі 4 додатку №2 банком встановлені платежі у розмірі 186 099,25 доларів США та 280 099,25 доларів США, що є завищеними проти сум, нарахованих експертом у розмірі 185 487,09 доларів США та 279 487,09 доларів США, відхилення складає 612, 16 доларів США.

Також з Додатку №2 до договору № 0 від 13 травня 2008 року у графі 6.1 вбачається заниження банком платежів позичальника за страхування у сумі 887,24 доларів США, у графі 6.3 банком занижені платежі нотаріусу на суму 887, 26 доларів США та в ньому відсутні розміри втрат з оплати позичальником банківських послуг при обслуговуванні рахунків банку, відкритих ОСОБА_1 з обслуговування кредитного договору.

Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168, зареєстрованою в Міністерстві Юстиції України 25.05.2007 р. за №541/13808 встановлено,що у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладання кредитного договору банк зобовязаний попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач.

Однак зазначена вимога закону відповідачем виконана не була,що вбачається з Додатку №2 до договору №0 від 13 травня 2008 року.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», котрий, враховуючи субєктний склад учасників правочину в даному випадку, - є спеціальним законом. З метою виконання фінансовими установами вимог Закону України «Про захист прав споживачів» 10 травня 2007 року. Постановою НБУ № 168 було затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими деталізовано вимоги Закону.

ОСОБА_4 України, своїми листами № 18-112/219-637 від 19.01.2006 року, № 43-311/4217-7165 від 13.07.2007 року, № 40-117/2093/-6134 від 16.06.2007 року та Постановою №98 від 28.03.2007 року «Про схвалення методичних рекомендацій щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України» неодноразово попереджав комерційні банки про вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та можливість виникнення комплаєнс-ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що у разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору.

Разом з тим, ПАТ «УкрСиббанк» не надав суду доказів проведення ним переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р. Перед підписанням спірного правочину, позичальник не отримав усю необхідну інформацію, що була необхідна йому для здійснення свідомого вибору у вигляді додатків до кредитного договору, що є його невідємною частиною, оскільки додатки не містять усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обовязкові, розрахунки, що містяться в додатках- здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ №168 (розрахунок ефективної відсоткової ставки).

Суд дійшов висновку, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ПАТ «УкрСиббанк» при укладенні договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13 травня 2008 року з ОСОБА_1, вдався до нечесної підприємницької діяльності, ввівши його в оману як споживача послуг стосовно таких істотних характеристик як дата надання (видачі) кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання банком, а також стосовно очікуваного результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості .

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 підписанням п.7.13 Кредитного договору підтвердив свою здатність виконувати умови договору, повністю їх розуміє та вважає їх справедливими, підписанням договору та всіх додатків до нього, погодився з усіма умовами що випливали із укладення кредитного договору, та виконував їх, оскільки, згідно Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч.1 ст.216 ЦК України)

Крім того, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Суд не приймає доводи відповідача, вказані ним у запереченні, щодо неможливості застосування ст. ст. 18, 19 Закону України Про захист прав споживачів до кредитних правовідносин після фактичного укладення кредитного договору. Таке твердження спростовується Рішенням Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, правовою позицією Верховного суду у рішенні від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, тим більше, положення частин четвертої-одинадцятої ст. 11 Закону передбачають такі права та обов,язки споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту.

Заслуговує на увагу посилання позивача на той факт, що у відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику визнання правочинів недійсними правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину, наявність умислу, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману.

Разом із тим, згідно інформаційного листа Верховного Суду України від 01.02.2013 року Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживача, при вирішенні спорів про захист прав споживачів судами слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобовязання, в тому числі і за причинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. Закон України Про захист прав споживачів містить спеціальні норми, що превалюють над загальними.

Виходячи з принципу рівності сторін та, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність в діях ПАТ УкрСиббанк факту обману та недобросовісної підприємницької практики.

Умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні у кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення ПАТ УкрСибанк визначеної Законом України Про захист прав споживачів переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас за найбільш прибутковою для банку, схемою. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого.

На думку суду, за таких умов формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності та створила помилкове уявлення про ціну фінансової послуги.

Суд вважає безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності.

Згідно з рішенням Конституційного суду України №11-2/2002 від 09.07.2002 року, право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач зазначає, що про можливість існування обману з боку банку при укладенні кредитного договору йому стало відомо з моменту подання позовної заяви ПАТ УкрСиббанк про стягнення з нього заборгованості по договору про надання споживчого кредиту 3 червня 2015 року, провадження відкрито ухвалою суду 18 червня 2015 року, та з матеріалів, яки витребував ухвалою суд, в порядку ст. 137 ЦПК України 4 грудня 2015 року, а про наявність такого обману він довідався після ознайомлення з висновком судово-економічної експертизи №120 від 21 листопада 2016 року в цивільній справі №648/1974/15-ц.

Згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, тому суд приходить до висновку про те, що позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки порушення його прав носить триваючий характер, його доводи представником відповідача ПАТ УкрСиббанк не спростовано, крім того, ураховуючи п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.96р. Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів , суд виходить з того, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики послуг, наданих йому ПАТ Укрсиббанк, тому враховує доведеним, що позивач довідався про порушення його прав банком саме з висновку судово-економічної експертизи.

Керуючись ст. ст. 7-13, 81, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 215, 216, 230, 236, 257, 258, 261, 267, 509, 526, 530, 533, 548, 628, 638, 1054, 1057-1 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, п.п.7, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 16 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 про захист прав споживача шляхом визнання угоди недійсною - задовольнити.

Визнати договір № 0 про надання споживчого кредиту від 13 травня 2008 року та додаткову угоду № 1 від 10 березня 2009 року, укладені між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» () та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) - недійсними з моменту його укладення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Херсонської області учасниками процесу шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Сокирко Л.М.