Апеляційне провадження № 22-ц/796/3408/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Київ

Унікальний номер 754/16856/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Поліщук Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва, постановлену 14 лютого 2018 року під головуванням судді Шум Л.М. в приміщенні Святошинськогорайонного суду м. Києва,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПАТ «Київенерго» про захист прав споживача і зобов'язання примусового виконання виконавцем послуг своїх обов'язків в натурі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху в зв'язку з наступним:

-не зазначено та не надано письмових доказів підтвердження права власності та/або користування квартирою АДРЕСА_1

-не залучені в якості учасників процесу особи, зазначені позивачем в п. 3 прохальної частини позову та не надано позовної заяви та додатків до неї відповідно до кількості цих осіб;

-пункт 8 прохальної частини позовної заяви не конкретизований, оскільки не зазначено який саме договір про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, необхідно визнати укладеним.

9 січня 2018 року на виконання вимог вищевказаної ухвали ОСОБА_4 подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, разом з копією свідоцтва про право власності на житло; копією типового договору про надання послуг з централізованого опалення; клопотання про залучення окремих органів державної влади та органів місцевого самоврядування до участі у справі на підставі ч. 6 ст. 56 ЦПК України для подання висновків на виконання своїх повноважень.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_4визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що суд в порушення норм цивільного процесуального законодавства не вирішив його клопотання про залучення до участі у справі органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а відтак прийшов до помилкового висновку про повернення позовної заяви.

Разом з тим, вказує, що оскаржувана ухвала не містить мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків і закону, яким керувався при постановленні ухвали.

Справу розглянуто в порядку ст.369 ЦПК України без виклику сторін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Постановляючи ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та її повернення, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України, позивач не надав копії позовної заяви з додатками до неї для п'яти державних установ, зазначених в заяві від 9.01.2018, а також не зазначив статус цих осіб у спірних правовідносинах.

Проте, такий висновок суду не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 56 ЦПК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов'язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Таким чином, статус органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які можуть бути залучені судом до участі у справі на виконання ч. 6 ст. 56 ЦПК України, не є тотожнім статусу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, про які йдеться у ст. 53 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Зі спільного аналізу ст.ст. 53, 56, 177 ЦПК України чітко видно, що надання до позовної заяви її копій та копій всіх документів, що додаються до неї, не передбачено для органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які можуть бути залучені судом до участі у справі на виконання ч. 6 ст. 56 ЦПК України.

Відповідно ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, у ст. 13 ЦПК України закладений принцип диспозитивностіцивільного судочинства, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається із заяви про усунення недоліків від 9.01.2018, ОСОБА_4 відкликав своє клопотання про залучення органів державної влади та органів місцевого самоврядування до участі у розгляді справи третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. При цьому у цій заяві він чітко визначив їх статус у спірних правовідносинах, заявивши клопотання до суду першої інстанції про залучення вказаних вище органів до участі у розгляді справи на виконання ч. 6 ст. 56 ЦПК України для подання висновків на виконання своїх повноважень.

Виходячи зі змісту ст.ст. 196, 197 ЦПК України, для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судові справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання, в якому, зокрема, суд не позбавлений права вирішити заяви та клопотання учасників справи.

Проте, в порушення процесуального законодавства суд передчасно прийшов до висновку про повернення позовної заяви та не вирішив клопотання про залучення державних органів та органів місцевого самоврядування для подання висновків на виконання своїх повноважень.

Таким чином, суд першої інстанції повернув позовну заяву ОСОБА_4 у порушення ч. 1 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 13, 56, 177 ЦПК України з посиланням на відсутність копій позовної заяви і додатків до неї для органів державної влади та органів місцевого самоврядування, хоча позивач зняв з цих органів статус третіх осіб, у зв'язку з чим надання для них вказаних документів не передбачено законодавством.

У п. 35 рішення у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) нагадав, що у п. 1 ст. 6 Конвенції втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді... Це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням... Якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії законуабо фактично, суд має з'ясувати, чи не порушено обмеженням суть цього права, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношенняміж застосованими засобами і поставленою метою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою.

Проте, у порушення п. 2 ч. 1 ст. 260 ЦПК України суд першої інстанції лише зазначив в описовій частині оскарженої ухвали, що на виконання вимог ухвали суду позивач надав документи, але не уточнив суть його заяви від 9 січня 2018 року і поданих документів.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд постановляючи ухвалу.

Суд першої інстанції не зазначив в описовій частині оскарженої ухвали суті заяви позивача від 9 січня 2018 року, чим було порушено п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України, адже із наведених ним мотивів в мотивувальній частині постановленої ухвали, яка оскаржується, не можна зрозуміти, яким чином суд спростовує доводи позивача.

У п. 96 рішення від 28 червня 2007 року у справі «Вагнер та J.M.W.L. проти Люксембургу» та у п. 72 рішення від 07 лютого 2013 року у справі «Фабрі проти Франції» ЄСПЛ підкреслив, що навіть якщо суди не зобов'язані викладати мотиви відмови по кожному доводу сторін, тим не менш, вони не звільнені від обов'язку розглядати їх належним чином і надавати оцінку основнім наданим доводам. Крім того, якщо ці доводи стосуються прав і свобод, які гарантовані Конвенцією і Протоколами до неї, національні суди повинні розглядати їх в обов'язковому порядку і з особливою ретельністю, бо йдеться про засади принципу субсидіарності.

Із ухвали суду першої інстанції від 14 лютого 2018 року вбачається, що суд першої інстанції порушив право позивача відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції на доступ до суду, бо обмеження цього права сталося унаслідок порушення судом норм процесуального права, коли він поклав на позивача обов'язок щодо надання копій позовної заяви і додатків до неї для органів державної влади та органів місцевого самоврядування, що не передбачено законодавством.

Отже, висновок суду про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_4 є передчасним.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: