Справа № 336/4631/15-ц
провадження № 2/336/275/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2018 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Суркової В.П.,
при секретарі Прохоровій А.О.,
за участю представника
позивача - адвоката ОСОБА_1,
відповідача - адвоката ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки в натурі, усунення перешкод в користуванні власністю, -
ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який неодноразово уточнювала в ході судового розгляду, посилаючись на те, що вона є власником 7/25 частин житлового будинку № 3 по вул. Петровського в м. Запоріжжі, за вказаною адресою, розташованого на земельній ділянці площею 727 кв. м.
Співвласнику ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер у 2012 році, належало на праві власності 18/25 частин цього ж домоволодіння, яку він подарував ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Зазначила, що з початку побудови будинку в 1964 році і по 1977 рік земельна ділянка була в загальному користуванні.
У 1977 році Запорізьким бюро технічної інвентаризації на підставі рішення товариського суду було проведене обстеження домоволодіння на предмет визначення порядку користування земельною ділянкою. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 727 кв. м., поділу підлягала земельна ділянка площею 536 кв. м. на підставі договору на забудівлю від 24.10.1959 року реєстр. № 2/1209.
За рішенням виконкому Шевченківського району № 68 від 04.03.1977 року залишок землі 191 кв. м. був вилучений та в розрахунок не включений.
У технічному паспорті на будинок в розділі експлікація земельної ділянки відмічено: 536 кв. м. землі за документами, а 727 кв. м. фактичне користування земельною ділянкою.
При визначенні порядку користування земельною ділянкою площею 536 кв. м. на 7/25 виділено земельну ділянку площею 150 кв. м., а на 18/25 - 386 кв. м.
Фактично, на 7/25 виділений земельна ділянка площею 137 кв. м. згідно плану поділу земельної ділянки від 22.03.1977 року варіант № 2. Інших варіантів поділу через будівлі співвласників не було.
У 2011 році співвласники приватизували свої 18/25 частин земельної ділянки в долях, без відома і згоди позивача.
Рішенням Запорізької міської ради від 10.09.2014 року № 74/310 позивачу передано із спільної власності 0,0774 га без визначення меж в натурі земельну ділянку площею 0,0216 га, що складає 7/25 частин.
09.10.2014 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 7/25 частин земельної ділянки.
Ураховуючи наведене, позивач просила виділити їй в натурі 7/25 частин земельної ділянки з спільної часткової власності по вул. Петровського, 3 в м. Запоріжжі, зобовязати співвласника ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, убрати огорожу, яка розділяє її земельну ділянку від земельної ділянки загального користування, убрати деревини, присвоїти належній їй частині домоволодіння, згідно експлікації до плану будинку за технічним паспортом поштову адресу: АДРЕСА_1.
У судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов. При цьому позивач зазначила, що незважаючи на те, що вона не мешкає в будинку № 3 по вул. Петровського та не користується своєю земельною ділянкою, у майбутньому має намір провести каналізацію та водовід, але огорожа, яку поставив відповідач, заважає цьому.
У судове засідання другий відповідач ОСОБА_4 (молодший) не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали, просили про відмову у задоволенні позову через його необгунтованість та недоведеність. При цьому відповідач ОСОБА_4 пояснив, що порядок користування земельною ділянкою визначений ще з 1977 року, внаслідок приватизації землі земельна ділянка була збільшена за рахунок надлишків, які на час визначення порядку користування були передані в користування та в розподілі 1977 року їх не враховували. Сама позивач в спадковій частині будинку не проживає, не здійснює за ним нагляд, внаслідок чого ця частина будинку руйнується, для чого їй знадобилося це звернення до суду, він не розуміє, оскільки ніяких перешкод він позивачу не створює. Неодноразово пропонував їй можливі варіанти поділу земельної ділянки за свій рахунок, але вона від них категорично відмовилась.
Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.
Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен зі співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній часткової власності в натурі, або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.
За нормою ст. 87 ЗК України (1991 року) право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 88 ЗК України (1991 року) передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку.
Відповідно до ч. 4 цієї статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Судом установлено, що у спільній частковій власності позивача ОСОБА_3 (ідеальна частка 7/25, набута 14 листопада 1988 року в порядку спадкування) та відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідеальна частка 18/25, набута 21 червня 2013 року в порядку спадкування), перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0774 га по вул. Петровського, 3 в м. Запоріжжі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), спільної згоди власників на порядок користування якою не досягнуто.
Наявним в матеріалах справи акту, складеного 22 березня 1977 року компетентним спеціалістом Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації запропоновані три варіанти порядку користування земельною ділянкою. У примітці зазначено, що на 7/25 частин припадає земельна ділянка площею 150 кв. м., на 18/25 припадає земельна ділянка площею 386 кв. м. Інших варіантів користування земельною ділянкою за даною адресою не може бути запропоновано (т.1 а.с.10-11).
Рішенням Запорізької міської ради від 10 вересня 2014 року позивачу передано із спільної власності 0,0774 га без визначення меж в натурі земельну ділянку площею 0,0216 га, що складає 7/25 частин від площі присадибної ділянки по вул. Петровського, 3 в м. Запоріжжі площею 0,0774 га ((т. 1 а.с. 4).

09 жовтня 2014 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 7/25 частин земельної ділянки (т. 1 а.с. 6).

Предявляючи позов, ОСОБА_3 просила провести поділ земельної ділянки по вул. Петровського, 3 в м. Запоріжжі та виділити їй в натурі 7/25 частин земельної ділянки зі спільної часткової власності, відповідно до її частки в будинку.

Статтею 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року у судовому засіданні від 20.02.2018 року судом обговорено питання щодо повторного призначення відповідної судової експертизи. У цьому судовому засіданні позивач заявила про те, що їй потрібен час для підготовки клопотання про призначення експертизи. Суд задовольнив вказане клопотання, розгляд справи відкладено на 19.04.2018 року.

У день судового розгляду - 19.04.2018 року позивач через секретаря судового засідання надала клопотання про призначення земельно-технічної експертизи про виділення в натурі 7/25 частин земельної ділянки по вул. Петровського, 3 в м. Запоріжжі по варіанту № 3, розробленому техніком БТІ, згідно свідоцтву про право власності № 27854090 та рішенню міської ради № 74/310 від 10.09.2014 року.

На вимогу суду надати питання до експерта, або надати згоду на визначення питань за ініціативою суду позивач відмовилась.

На виконання вимог п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд розяснив позивачу ОСОБА_3 та представникові останньої за дорученням адвокату ОСОБА_1 їхні процесуальні права та обовязки щодо надання доказів на підтвердження своїх вимог, у тому числі право заявити клопотання про проведення судової експертизи, а також розяснив їм правові наслідки не вчинення процесуальних дій.

За положеннями ст. ст. 4, 5, 12, 13, 44 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб в спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється за засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

З аналізу наведених норм закону випливає, що, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Позивач не надала суду жодних доказів в обґрунтування позову, а саме: наявності фактів порушення або невизнання, оспорювання відповідачами її прав, свобод чи законних інтересів. Не довела, яким чином, відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належній їй частині земельної ділянки, якщо, як встановлено судом, вона фактично не користується нею та мешкає за межами розташування земельної ділянки.

Позовні вимоги про присвоєння поштової адреси також задоволенню не підлягають, оскільки для вирішення цього питання законом передбачено позасудовий порядок.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 43, 44, 76-81, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 356, 358, 364, 367 ЦК України, ст. ст. 87, 88 ЗК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки в натурі, усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Суркова