Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/861/17

Номер провадження: 2/511/29/18

06 квітня 2018 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Бобровська І. В.,

за участю секретаря судового засідання Шкарпицької В.К.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Єгорівська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_4 до Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

04.05.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4, в якому просить суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить йому згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №511221, за адресою: Одеська область Роздільнянський район с. Болгарка вул.. Варненська 2, шляхом заборони ОСОБА_4 у будь-який спосіб використовувати дану земельну ділянку, зобовязавши ОСОБА_4 відновити межу та межові знаки, які розділяє їх земельні ділянки у відповідності з даними земельно кадастрової документації шляхом демонтажу паркану.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 12.05.2017р. провадження по справі відкрито.

19.09.2017р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області про визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №511221, за адресою: Одеська область, Роздільнянський район с.Болгарка вул. Варненська 2, виданого ОСОБА_3 18.04.2012р.

Ухвалою судді Іванової О.В. від 21.09.2017р. провадження по даній справі відкрито і за клопотанням представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 справу передано судді Бобровській І.В. для вирішення питання про об'єднання справ в одне провадження.

Ухвалою суду від 27 вересня 2017р. цивільні справи обєднані в одне провадження.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивує тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1600 га за адресою: Одеська область Роздільнянський район с. Болгарка вул Варненська 2, кадастровий номер :08:001:0058, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №511221 від 18.04.2012 року. Відповідач ОСОБА_4 - власниця суміжної земельної ділянки за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с.Болгарка, вул. Софіївська, 7, кадастровий номер :08:001:0053, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №511218 від 08.10.2011 року, у 2012 році самовільно зайняла частину належної йому земельної ділянки площею 0,06 га, збудувала паркан, обробляє ділянку, збирає врожай, тобто використовує її для власних потреб. Добровільно знести паркан відповідачка відмовляється, а тому, посилаючись на вказане, просить позов задовольнити .

Відповідач ОСОБА_4 свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 1982 року фактично користується земельною ділянкою розміром 0,23 га, яка була крайньою та на якій колись була розташована АЗС, привела її до ладу, завезла землю, огородила парканом та влаштувала город. Пізніше по сусідству з нею розпочав будувати житловий будинок ОСОБА_3 У 2009 році вона звернулась до Єгорівської сільської ради з заявою про надання їй у власність земельної ділянки площею 0,23 га по фактичному користуванню, але їй було надано у власність тільки 0,1764 га. Згодом її сусіду ОСОБА_3 було надано у власність земельну ділянку розміром 0,1600 га. В травні 2017 року ОСОБА_3 подав до неї позов до суду про звільнення земельної ділянки розміром 0,06га, якою вона користується з 1982 року. Вважає, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №511221, за адресою: Одеська область, Роздільнянський район с.Болгарка вул. Варненська 2, виданий ОСОБА_3 18.04.2012р. з порушенням чинного земельного законодавства, так як він виданий на зайняту земельну ділянку, яку вона обробляє за правом давності більше 35 років, а тому його требі визнати недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_1 свій позов підтримали, проти задоволення позову ОСОБА_4 заперечували. Позивач пояснив, що, отримавши у 2012 році Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1600 га здійснив заміри своєї земельної ділянки і виявив, що її площа не відповідає площі наданої йому у власність землі, тобто є меншою. Він звернувся за вирішенням земельного спору до сільської ради, комісія з виходом на місце склала Акт обстеження земельної ділянки від 14.02.2017 року, яким встановила самовільне зайняття ОСОБА_4 частини його земельної ділянки орієнтовною площею 0,06га и рекомендувала їй повернути зайняту земельну ділянку. Паркан, який розділяє їх земельні ділянки, необхідно знести, оскільки він стоїть на його земельній ділянці. Також пояснив, що в натурі межі його земельної ділянки межовими знаками не закріплювались та на зберігання не передавались, тому де існує межа в натурі його та ОСОБА_4 земельними ділянками, йому не відомо, але Акт від 18.04.2012р. про встановлення в натурі меж земельної ділянки, переданої йому у власність, суміжні власники землі та землекористувачі, в тому числі і ОСОБА_4, підписали. Тому є всі підстави задовольнити його позов та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4, яка з 2012 року знає, що займає його земельну ділянку і не бажає добровільно її звільняти.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 позов ОСОБА_3 не визнали, свій позов підтримали. Відповідач суду пояснила, що вона дійсно користується земельною ділянкою, яка огороджена від сусіда ОСОБА_3 парканом, відкрито та безперервно з 1982 року. Паркан був збудований в тому ж році її покійним чоловіком і з тих пір свого місця не змінював. На той час їх з чоловіком хата була крайньою. Згодом у них повився сусід ОСОБА_3, який розпочав будівництво житлового будинку. Вона у 2009 році звернулась до сільради з заявою на приватизацію земельної ділянки розміром 0,23га, але їй було передано у власність тільки 0,1764 га, а в іншій частині було відмовлено. Державний акт на право власності на земельну ділянку вона отримала у 2011 році. Про те, що земельна ділянка орієнтовною площею 0,06га, яка межує з ОСОБА_3, не увійшла до цих 0,1764 га, їй не було відомо до тих пір, поки до неї ОСОБА_3 не почав предявляти вимоги про знесення паркану та звільнення земельної ділянки. Вона дійсно підписала сусіду погодження меж земельної ділянки, оскільки вважала, що межа проходить по існуючому паркану. Підтвердила, що при винесенні меж як її земельної ділянки, так і земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі межових знаків ніхто не закріплював та на зберігання власникам не передавав, тому де насправді повинна бути межа, якщо не по існуючому паркану, їй не відомо. Але вона ніяких меж не порушувала, ніяких межових знаків не знищувала та не переміщала, парканів не будувала, оскільки паркан був побудований її чоловіком ще до виділення ОСОБА_3 земельної ділянки у користування. А оскільки ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, яка за давністю користування належить їй, то вказаний державний підлягає визнанню недійсним.

Представник Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області в судове засідання не зявився на підставі наданої заяви про визнання позову ОСОБА_3, невизнання позовних вимог ОСОБА_4 та розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до Державного на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №511221, виданого на підставі рішення Єгорівської сільської ради від 07.09.2010р. №509-V, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1600 га за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Болгарка, вул..Варненська 2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :08:001:0058 (Т.2 а.с. 9).

ОСОБА_4 є власником суміжної земельної ділянки відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №511218, виданого на підставі рішення Єгорівської сільської ради від 17.12.2009р. №412-V, площею 0,1764 га, за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с.Болгарка, вул. Софіївська, 7, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :08:001:0053, (Т.1 а.с. 8).

Актом встановлення в натурі меж земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_3 від 18.04.2012р., складеним ПП «Земсервис», за участю власника ОСОБА_3 та суміжного землевласника ОСОБА_4, по що свідчать їх підписи на Акті, проведено обстеження і встановлення в натурі меж земельної ділянки і зазначено, що в натурі межі земельної ділянки закріплені 12 межовими знаками, які передані на зберіганні власнику землі, розміри, місце розташування земельної ділянки та її межі показані на плані, що додається. (Т.2 а.с.10).

Згідно з Актом обстеження земельної ділянки від 14.02.2017 року, складеним комісією Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області у складі сільського голови, землевпорядника, депутатів та суміжник землевласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_4 самовільно зайняла земельну ділянку ОСОБА_3 орієнтованою площею 0,06 га. В державному акті у ОСОБА_4 вказано площа земельної ділянки 0,176 га, а у ОСОБА_3 0,16 га. Рекомендовано ОСОБА_4 повернути зайняту земельну ділянку ОСОБА_3 (Т.2 а.с.13).

Позивач ОСОБА_3 на підставі вказаного Акту від 14.02.2017р. вважає, що відповідач ОСОБА_4 порушує його право власності.

Таким чином, між сторонами у справі виник спір з приводу порушення/обмеження/відновлення права позивача на землю як обєкта власності з боку відповідача як суміжного власника землі.

Частиною першою статті 78 та частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України. Зокрема, частинами першою та другою цієї статті передбачено, що Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Здійснюючи захист порушених прав позивача, який вважає, що таке порушення завдано внаслідок протиправних дій відповідача, слід звертати увагу й на те, що здійснюючи захист прав однієї особи шляхом зобовязання вчинення певних дій іншою особою, підлягає зясуванню чи не будуть порушені права інших осіб, в тому числі відповідача. Наведене зумовлено тим, що підлягає встановленню факт протиправності саме дій особи, до якої предявлено позов.

У вказаній справі визначальне значення має встановлення: площ земельних ділянок, що були виділені власникам спірних земельних ділянок, а також встановлення їх меж, відсутність чи наявність фактичного порядку користування земельними ділянками, про що зазначала безпосередньо відповідачка, площ спірних земельних ділянок за фактичним користуванням, а також зясування межі між земельними ділянками і чи проходить по цій межі паркан між суміжними земельними ділянками, та коли він був побудований.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Пунктами 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, і акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

При цьому акт приймання-передачі межових знаків на зберігання є основним документом в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, після складання та підписання якого виключається спір між суміжними користувачами.

Відповідно до п. 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Акт приймання-передачі межових знаків на зберігання в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с.Болгарка, вул..Варненська, 2 на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, виготовленої ПП «ЗЕМСЕРВІС», відсутній.

Та обставина, що межі земельної ділянки в с.Болгарка, вул..Варненська, 2 не закріплювались межовими знаками, не заперечується і сторонами в судовому засіданні.

В пояснювальній записці до Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, взагалі зазначено, що місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами, тому межові знаки не встановлювались. (Т.2 а.с.82 об.).

Зі слів позивача та відповідача штучною спорудою, що розмежовує земельні ділянки сторін, є паркан, знести який і вимагає позивач.

Рішенням Єгорівської сільської ради від 07.09.2010р. №509-V затверджено вказану технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3

Таким чином, докази, які містяться у матеріалах справи, суперечать один одному.

Позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами (але це є його процесуальним обовязком), що відповідач ОСОБА_4 у 2012 році встановила паркан між суміжними земельними ділянками, знищила межові знаки або їх пошкодила, тим самим порушила його право власності на землю, і, головне, що саме даний паркан знаходиться на належній позивачу земельній ділянці, та на якій частині і яке його розташування, та яку частину земельної ділянки відповідачка повинна звільнити та не використовувати в майбутньому.

Навпаки, письмовими поясненнями ОСОБА_5 (Т.1 а.с.9) та ОСОБА_6 (Т.2 а.с.126) підтверджують доводи відповідачки ОСОБА_4 , що встановлений між земельними ділянками сторін паркан існував вже станом на липень 1997 року, тобто ще до виготовлення проекту землеустрою, і свого місця розташування не змінював, до теперішнього часу ОСОБА_4 користується спірною земельною ділянкою.

В Акті обстеження земельної ділянки від 14.02.2017 року, складеному комісією Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, на якій як на основний доказ посилається позивач, про наявність паркану, що перешкоджає позивачу користуватись землею, взагалі не зазначено. Комісія лише встановила, що орієнтовна площа захопленої земельної ділянки позивача з боку відповідача складає 0,06 га, але схема розташування захопленої земельної ділянки до Акту не додана, заміри не зроблені.

Матеріали справи не містять доказів накладення суміжних земельних ділянок сторін. В матеріалах справи відсутня технічна документація, яка б могла достовірно свідчити про втручання в право позивача на користування земельною ділянкою з боку відповідача. Отже, вини ОСОБА_4 в порушенні прав власності позивача на час розгляду справи не встановлено.

Суд вважає, що факт накладення (перетину) земельних ділянок будь-яких осіб можливо встановити виключно шляхом візуального обстеження та співставлення межових знаків їх земельних ділянок в натурі на місцевості або шляхом експертного дослідження затверджених проектів відведення земельних ділянок щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості.

Таким чином, з урахуванням характеру спору для зясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору необхідні спеціальні знання у галузі земельних відносин.

Відновлення меж відповідно до Інструкції здійснює юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Також, судом сторонам розяснено право заявити клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою визначення наявності перетинів земельних ділянок, а також площі перетину земельних ділянок.

Сторони не скористались правом заявити клопотання про призначення відповідної експертизи.

Але позивачем не здійснено відновлення межі його земельної ділянки відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, та не закріплено межовими знаками, і, відповідно, не надано належних доказів перетину земельних ділянок чи доказів їх накладення, а тому його посилання на порушення його права власності з боку відповідачки є передчасним, а позовна вимога про відновлення межі шляхом знесення паркану є неналежним способом захисту.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_4 ДО Єгорівської сільської ради про визнання недійсним Державного акту серії ЯЛ №511221 на право власності на земельну ділянку площею 0,1600 га, розташованої за адресою: Одеська область Роздільнянський район с. Болгарка вул.. Варненська 2, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), виданого ОСОБА_3 18.04.2012 на підставі рішення Єгорівської сільської ради від 07.09.2010 року № 509-У, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01654 (Т.2 а.с.9), мотивовані давністю користування нею спірною земельною ділянкою та необізнаністю її щодо наслідків підписання погодження меж земельної ділянки на плані, що була виділена ОСОБА_3 у власність.

У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13 викладена правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий Державний акт, не оскаржується.

Відповідно до положення пунктів 2.1, 2.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Підготовчі роботи включають збір та аналіз виконавцем наявних документації із землеустрою, матеріалів інвентаризації земель, планово-картографічних матеріалів, правових підстав надання земельної ділянки у власність (користування), відомостей про наявність спірних питань щодо меж земельної ділянки, переліку обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути, списків координат пунктів державної геодезичної мережі.

Погодження меж є допоміжною стадією у процедурі розробки і складання технічної документації із землеустрою, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок та порушення прав землекористувачів. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

З наявної в матеріалах справи технічної документації вбачається, що позивачка як суміжний землекористувач земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_3, погодила розташування межі між своєю ділянкою і ділянкою сусіда, про що свідчить її підпис на Акті встановлення в натурі меж земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_3 від 18.04.2012 року. (Т.2 а.с. 10)

Відповідачкою не доведено порушення норм земельного чи цивільного законодавства при виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку,

Технічна документація із землеустрою, виготовлена ПП «ЗЕМСЕРВІС», оформлена відповідно до вимог Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647 (в редакції, чинній на час отримання відповідачем земельних ділянок).

Що стосується набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування, то це питання регулюється ст. 119 ЗК України і передбачає, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно довідки виконкому Єгорівської сільської ради №374 від 14.04.2017р. ОСОБА_4 до сільської ради з клопотанням про передачу їй у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,06га, яка належить ОСОБА_3, не зверталась, рішення не приймалось. (Т.1 а.с.10).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 також є безпідставними, не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст. 106, 107, 126, 152, 158 ЗК України, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 89, 263-265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Єгорівська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, - відмовити повністю.

В позові ОСОБА_4 до Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16.04.2018 року.

Суддя І. В. Бобровська