Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/831/17 Головуючий у 1-й інст. Руденко В. О.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Миніч Т.І., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №275/831/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року, постановлене під головуванням судді Руденка В.О.,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не мав хронічних захворювань або будь-яких суттєвих розладів здоров'я. Батько був неодруженим та проживав один. Підтримував дружні стосунки з відповідачкою.

Вказує, що після її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини було встановлено, що 13 квітня 2016 року батько склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_2

Вважає, що заповіт складено з порушенням вимог п. 1.7 ч. 1 розділу 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки напис про те, що заповіт складений нотаріусом та прочитаний заповідачем, виготовлений друкарським способом на відміну від передбаченого Порядком особистого рукописного напису.

Окрім того, незадовго до посвідчення заповіту батько потрапив до лікарні із серцевим нападом. Вказана обставина свідчить про те, що він не міг усвідомлювати, що підписує саме заповіт, а відсутність рукописного тексту підтверджує той факт, що батько не розумів значення своїх дій та вважав, що підписує довіреність.

З урахуванням викладеного вище, просила визнати недійсним заповіт, складений її батьком 13 квітня 2016 року.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти постанову, якою задовольнити її позов.

Зокрема, зазначає, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, тобто заповідач перед своїм підписом на заповіті повинен зазначити: «Заповіт прочитано вголос і власноручно підписано», і це не повинно бути надруковано у тексті заповіту за допомогою технічних засобів, оскільки не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 1248 ЦК України.

Крім того, суд при розгляді справи не застосував положення ст. 1257 ЦК України у випадку порушення вимог щодо форми та порядку посвідчення заповіту. Також в оспорюваному заповіті відсутня інформація про дату та місце народження заповідача, що також свідчить про порушення нотаріусом вимог п.п.1.3 ст.1 розділу 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

На думку представника ОСОБА_2, апеляційна скарга є безпідставною.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_3

Матеріали спадкової справи свідчать, що спадкодавець за життя, а саме 13 квітня 2016 року, склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповідав ОСОБА_2 Перед підписом ОСОБА_3 у заповіті міститься надрукований за допомогою комп'ютера текст про те, що заповіт на його прохання записано нотаріусом з його слів, прочитано ним вголос до підписання та підписано ним особисто о 9 годині 20 хвилин як такий, що повністю відповідає його волевиявленню.

Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б.Б. 13 квітня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №132.

Сторони у встановлений законом строк прийняли спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідними заявами.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що нотаріусом порушені вимоги п.1.7 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам про вчинення правочинів та їх недійсність.

За правилами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, можливість визнання заповіту недійсним пов'язана з наявністю чи відсутністю вільного волевиявлення заповідача, а порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту передбачає його нікчемність.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказала на відсутність у заповіті власноручно написаного її батьком рукописного тексту про те, що заповіт складений нотаріусом з його слів, ним прочитаний вголос та підписаний. Зазначена обставина, на її думку, вказує на відсутність вільного волевиявлення заповідача.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особуне визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними ( тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Під час розгляду справи судом було роз'яснено представнику ОСОБА_1 його право звертатись до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи, проте останній не скористався цим правом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачкою не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що заповіт складений за відсутності вільного волевиявлення заповідача, натомість зібраними у справі доказами підтверджується та обставина, що ОСОБА_3 вчинив заповіт відповідно до свого вільного волевиявлення, усвідомлюючи значення своїх дій.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року,- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 квітня 2018 року.

Головуюча Судді: