Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 357/7767/16-ц

провадження № 61-11710 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г.І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2017 року у складі судді Ярмола О. Я. та постанову апеляційного суду Київської області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Слапченка О. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання кредитного договору недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 06 липня 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», укладено кредитний договір № 121/МК13/2007-840, за умовами якого вона отримала в кредит грошові кошти в сумі 82 000,00 дол. США зі сплатою 15 процентів річних на строк до 04 липня

2014 року.

З урахуванням уточнених позовних вимог зазначала, що відповідач при укладенні спірного договору не здійснив розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, не визначив сукупну вартість подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту. Крім того вона була введена в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, споживчий кредит було неправомірно надано в іноземній валюті.

Посилаючись на наведене, просила суд: визнати недійсним кредитний договір

№ 121/МК13/2007-840 від 06 липня 2007 року, укладений між нею та ВАТ КБ «Надра»; визнати недійсними усі додатки до кредитного договору; визнати недійсним договір поруки від 06 липня 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5; визнати недійсними усі додатки до договору поруки; визнати недійсним договір іпотеки від 06 липня 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5; визнати недійсними усі додатки до договору іпотеки; визнати недійсним договір застави автотранспорту від 24 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ КБ «Надра».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору позивачу було роз'яснено усі умови надання споживчого кредиту, між сторонами неодноразово з 2007 року по 2014 рік укладались додаткові угоди та договори про внесення змін і доповнень до кредитного договору, за умовами яких була змінена валюта, строки виконання зобов'язання та процентна ставка. Позивач виконувала свої зобов'язання за договорами, та з липня 2007 року до липня 2016 року не заперечувала жодних умов укладених нею договорів. Надання кредиту у валюті ПАТ КБ «Надра» здійснено з дотриманням вимог законодавства, що діяло на час укладення оспорюваного договору.

Постановою апеляційного суду Київської області від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав визнання кредитного договору та укладених щодо нього забезпечувальних договорів, є законним та обґрунтованим. Сторони погодили та прийняли на себе всі права та зобов'язання, передбачені оспорюваним кредитним договором, позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі; ОСОБА_4 особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила отримання всієї необхідної їй інформації та погодилася з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивачка не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 16 січня 2018 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що відповідач в порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав ОСОБА_4, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, повної інформації у письмовій формі про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту та визначення сукупної вартості подорожчання кредиту. Крім того, згідно висновку судово-економічної експертизи банк приховав від неї повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. З урахуванням зазначеного вважав, що умови кредитного договору є несправедливими та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін. Судами також не враховано, що згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 липня 2007 року між

ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», укладено кредитний договір № 121/МК13/2007-840, за умовами якого

ОСОБА_4 отримала в кредит грошові кошти в сумі 82 000,00 дол. США зі сплатою 15 процентів річних на строк до 04 липня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредиту, кредит надається позичальнику на споживчі потреби.

Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту, нарахування та сплата відсотків за користування кредитом здійснюється згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною цього договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

06 липня 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки, а також між банком, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1.

24 січня 2012 року між ОСОБА_5 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір застави автотранспорту, відповідно до якого в заставу банку передано автомобіль марки Mercedes-Bens, 1993 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

В подальшому, між сторонами укладено ряд додаткових угод до кредитного договору, зокрема укладено: додаткову угоду № 1 від 30 серпня 2010 року, договір про внесення змін та доповнень № 2 від 24 січня 2012 року, додаткову угоду № 3 від 24 січня 2012 року, договір про внесення змін та доповнень № 4 від 29 серпня 2013 року, додатковий договір про внесення змін та доповнень № 5 від 30 квітня 2014 року, додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 від 29 грудня 2014 року до договору «Кредитний договір» № 121/МК13/2007-840 від 24 січня

2014 року, додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 від 29 грудня 2014 року до договору «Кредитний договір» № 121/МК13/2007-840 від 24 січня

2014 року.

На обгрунтування позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, укладених на його виконання забезпечувальних договорів, а також додаткових угод до кредитного договору та забезпечувальних договорів, ОСОБА_4 зазначала про ненадання їй у письмовій формі інформації детального розпису загальної вартості кредиту та умов, які є обов'язковими у договорі, не здійснення відповідачем розрахунку реальної процентної ставки за користування кредитом, не визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, а також неправомірність надання кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті

203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою -третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Зміст кредитного договору викладено чітко та з наявною у ньому повною інформацією про умови кредитування. Позивач погодилась з його умовами, підписала кредитний договір та кожну сторінку додаткових угод до нього, а також графік повернення кредиту та сплати відсотків, який передбачав суму щомісячного платежу та суму залишку заборгованості по кредиту. На момент укладення оспорюваного договору та протягом 9 років з дня його укладення ОСОБА_4 не заявляла вимог щодо умов спірного договору та частково виконувала його, що свідчить про те, що умови кредитування їй були зрозумілими і вона з ними погоджувалася.

Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів першої апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав ненадання позивачу повної інформації про умови кредитування.

Не є обгрунтованими і доводи касаційної скарги про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав введення банком позичальника в оману щодо реальної кредитної ставки та кінцевої сукупної вартості кредиту.

Судами попередніх інстанцій установлено, що при укладенні кредитного договору сторони погодили розмір кредитної ставки - 15 процентів річних (пункт 1.3 кредитного договору). Пунктом 1.3 кредитного договору сторони установили порядок надання ще одного кредиту, встановили фіксовану ставку в розмірі

16 процентів, а також передбачили встановлення змінної процентної ставки. Додатковою угодою № 5 до кредитного договору сторони, на умовах реструктуризації заборгованості, погодили стандартну процентну ставку у розмірі 10 процентів, а у разі невиконання умов договору - стандартну ставку 1, що становить + 4 процента до стандартної ставки у розмірі 10 процентів.

При цьому у пункті 3.2.8 додаткової угоди № 1 від 30 серпня 2010 року до кредитного договору та у пункті 2.2.1 додаткового договору про внесення змін та доповнень № 5 від 30 квітня 2014 року до кредитного договору, сторони передбачили право банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань.

ОСОБА_4 підписала кожну сторінку зазначеного договору, погодилась із встановленими процентними ставками та з 2007 року по 2016 рік виконувала умови кредитного договору.

Посилання в касаційній скарзі на відмінність реальної процентної ставки від встановленої в умовах договору, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи № 2300 від 15 серпня 2017 року та є підставою для визнання недійсним кредитного договору є безпідставними, з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій відповідно до вимог статті 212 ЦПК України, у редакції 2004 року та статті 89 ЦПК України надали належну правову оцінку висновку судово-економічної експертизи як письмовому доказу у справі та зазначили, що додатковим договором про внесення змін та доповнень № 5 від 30 квітня 2014 року до кредитного договору, який не був урахований при проведенні експертизи, сторони самостійно встановили фіксовану процентну ставку, процедуру її зміни, зміну валюти, погодили розмір зобов'язання позичальника за кредитним договором у сумі 921 053,02 грн, а також процентів за користування кредитом у розмірі 53 053,78 грн, у зв'язку з чим дійшли правильного висновку про недоведеність вимог ОСОБА_4 про введення її в оману щодо розміру процентної ставки за кредитом та сукупної вартості кредиту.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги щодо порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено надання споживчих кредитів на території України в іноземній валюті.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України № 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Ураховуючи, що на час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

За відсутності підстав визнання недійсним кредитного договору з наведених вище підстав, законним та обгрунтованим є також висновок судів про відсутність підстав визнання недійсними укладених на його виконання забезпечувальних та додаткових договорів.

Таким чином при вирішенні зазначеного спору, судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник