ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_2,

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м.Фастів Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, про відшкодування шкоди посилаючись на те, що він є фізичою особою підприємцем з 26.09.2011 року. Між ним та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до якого відповідач зобовязана була виконувати роботу продавця-консультанта в належному йому магазин Канцтовари в м.Фастів Київської області, а позивач повинен оплачувати працю в розмірі, що передбачена умовами договору. При прийомі на роботу було складено акт контрольної перевірки інвентаризації на основний склад. В подальшому, а саме 5 грудня 2017 року відповідач подала заяву про звільнення з роботи. 31 грудня відповідач була звільнена з роботи але повідомлена про необхідність проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які прийняті нею на зберігання. Інвентаризацію проводилася з 1 по 3 січня 2018 року у присутності відповідача. В ході контрольної перевірки (інвентаризації) була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 4440,41 грн. Відповідач не надала жодних пояснень і від підписання акту інвентаризації відмовилася. 08.01.2018 року було складено протокол інвентаризаційної комісії, яким засвідчено нестачу товарно-матеріальних цінностей та запропоновано відповідачу відшкодувати заподіяні збитки однак остання відмовилася, що призвело до звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2018 року дана справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін по справі в судове засідання.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засідані просили в задоволені позову відмовити так, як вважають даний позов необгрунтованим та недоведеним.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Так, судом встановлено, що 19 вересня 2016 року між позивачем ФОП ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено трудовий договір з оплатою згідно штатного розкладу з графіком роботи: робочі дні з понеділка по четвер включно з 8 години 30 хвилин до 16 години 30 хвилин. Неділя з 9 години до 16 годину (Наказ №19 від 19.09.2017 року) (а.с.68).

Згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 19 вересня 2016 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір є безстроковим.

Згідно п.2 Договору працівник зобовязаний виконувати роботу продавця-консультанта, реалізація товарних залишків згідно правил торгівельного обслуговування населення, складання звітності, повна матеріальна відповідальність.

Час виконання робіт установлюється з 9-00 до 13-00 та з 14-00 до 18-00 субота з 9-00 до 15-00. вихідні дні пятниця, неділя. Тривалість щорічної відпустки 24 календарні дні (п.4,5,6 Договору) (а.с.9).

Як вбачається з вищезазначених Наказу про прийняття на роботу та Трудового договору зазначено різні дати прийняття на роботу відповідача та умови праці.

Відповідно до ст.21 КЗпП трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем також, було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 12 вересня 2016 року згідно умов якого відповідач прийняла на себе зобовязання про повну матеріальну відповідальність за збереження, переданих їй ФОП ОСОБА_1, під звіт матеріальних цінностей згідно Акту інвентаризації товарних залишків у сумі 307880,40 грн., як прийнятих нею до дня підписання Даної угоди так і поступаючих під звіт напротязі всього терміну дії Угоди. Підприємство зобовязалося створити працівникові умови, необхідні для нормальної праці і забезпечення повного збереження ввірених їй матеріальних цінностей та грошових коштів (а.с.13).

Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У відповідності до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Пряма дійсна шкода, яка підлягає відшкодуванню має бути доведена належними і допустимими доказами.

Другою особливістю матеріальної відповідальності працівників є те, що вона настає лише в межах і в порядку, передбачених законодавством.

Згідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 р. № 116 розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки.

Обовязковою умовою настання матеріальної відповідальності є заподіяння шкоди виключно винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається, на нестачу товарно-матеріальних цінностей, які були встановлені при проведені інвентаризації наявності товарно-матеріальних цінностей в магазині, які зафіксовано Актом (а.с.21-29).

Разом з тим, згідно наданого до справи Акту, на який посилається позивач, він не відповідає вимогам Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженою наказом Міністерства фінансів України 11 серпня 1994 р. за № 69 та зареєстрованою у Міністерстві юстиції України за №202/412 від 26 серпня 1994 р., остільки у ньому не міститься дати його складання а зазначено лише, що інвентаризація проводилася на 03.01.2018 року.

Згідно зазначеної Інструкції п.1.9. Проведення інвентаризації є обов'язковим: при зміні матеріально відповідальних осіб і інвентаризація проводиться на день рийняття-передання справ. Відповідач була звільнена 31.12.2017 року, що підтверджується Наказом №23 від 16.0.2018 року (а.с.69).

Пункт 1.23. Інструкції передбачає, що у разі зміни матеріально відповідальної особи в описах, особа, яка прийняла цінності, розписується про їх отримання, а та, яка здала, про їх здачу. Ці дані відсутні і на день прийняття відповідачем матеріальних цінностей і на день здачі матеріальних цінностей.

Також, не надано доказів дослідження під час переобліку реєстрів прибуткових і видаткових документів або звітів про рух товарно-матеріальних цінностей і коштів.

Викладені у звіті відомості щодо товарів, які виявлені у магазині під час інвентаризації без зазначення дати надходження.

Як вбачається з письмових матеріалів наданих суду і на який посилається позивач у своїх доводах Акт інвентаризації на час укладення трудового договору з відповідачем, (а.с.14-19) взагалі не відповідає вимогам діловодства (без зазначення його назви, дати, із зазначенням суми коштів у іноземній валюті (Росія).

Перевіряючи доводи позивача щодо створення належних умов працівникові необхідних для нормальної праці і забезпечення повного збереження ввірених їй матеріальних цінностей та грошових коштів, як це передбачено Договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, судом було встановлено, що магазин Канцтовари в якому здійснювала свою трудову діяльність відповідач, розділений на два видділення в яких працюють різні продавці але мають відкритий доступ до відділення один до одного. Дані факти не заперечуються сторонами.

Відповідачем також, було зазначено в своїх поясненнях, про часту зміну працівників в іншому відділенні магазину на протязі періоду її роботи, а також про те, що вона перебувала у відпусці та на сесіях так, як навчалася у навчальному закладі, що було підтверджено записом у заліковій книжці наданій для огляду в суді та не заперечувалося позивачем.

Перевіряючи доводи відповідача, судом встановлено, що згідно Наказу №22 від 01 липня 2017 року відповідачу було надано чергову оплачувану відпустку терміном на 24 календарних дні з 01.07.2017 по 24.07.2017 року (а.с.71).

Разом з тим, на період чергової відпустки та період відпусток повязаних із здачею іспитів у навчальному закладі, інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей позивачем проведено не було. Дані факти не спротовано позивачем та ним не заперечується.

Отже, враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупність, суд вважає такими, що відсутні правові підстав до задоволення позову.

Матеріалами справи не доведено заподіяння позивачу матеріальної шкоди, в сумі 4440 грн., внаслідок винних протиправних дій (бездіяльності) ОСОБА_2

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючись ст.4,12,13,76-82,258,259,263,265,268 ЦПК України, на підставі ст.21, 130,132,134,135-1,138 КзпП України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент.номер НОМЕР_1 прож.м.Фастів вул.Щавінського, 16 Київська область до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідент.номер. прож.м.Фастів вул.Б.Хмельницького, 16 Київська область про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 квітня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей