Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/25371/16-ц

провадження № 61-629св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Київський міський центр соціальної, професійної та трудової реабілітації інвалідів,

відповідач - член Національної спілки художників України ОСОБА_4,

третя особа - Департамент комунальної власності м. Києва,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року у складі судді Волошина В. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Київський міський центр соціальної, професійної та трудової реабілітації інвалідів звернувся до суду із позовом до члена Національної спілки художників України ОСОБА_4, третя особа - Департамент комунальної власності м. Києва, про виселення.

Позов мотивований тим, що 20 грудня 2012 року між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позивачем та відповідачем укладено договір № 999 про передачу в оренду частини нежитлового приміщення загальною площею 42.9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення творчої майстерні художника, яке є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала в оренду зазначене нежитлове приміщення строком до 18 грудня 2015 року зі сплатою орендної плати в розмірі - 1 грн на рік.

18 грудня 2015 року закінчився строк дії зазначеного договору, проте відповідач відмовляється повернути орендоване приміщення.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд ухвалити рішення щодо звільнення відповідачем, частини нежитлового приміщення загальною площею 42.9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, шляхом примусового виселення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року, позов задоволено.

Виселено члена Національної спілки художників України ОСОБА_4 з частини нежитлового приміщення, загальною площею 42,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що надані позивачем листи та фіскальні чеки, на підтвердження тієї обставини, що відповідача було повідомлено про закінчення строку дії договору та повернення об'єкта оренди, не є належними і допустимими доказами та були безпідставно прийняті судами попередніх інстанцій до уваги, оскільки з них не вбачається на яку адресу вони були направлені та неможливо встановити їх зміст.

Зазначає, що вона не отримувала зазначених листів та інших повідомлень про припинення договору або зміну його умов.

Також вказує, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог статті 214 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішень) не з'ясували та не перевірили з якою метою буде використовуватись майно, що є предметом договору оренди та чи не порушено право орендаря на продовження терміну оренди.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач не виконала умови договору щодо звільнення орендованого приміщення внаслідок закінчення терміну його дії.

Колегія погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно зі статтею 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина перша статті 785 цього Кодексу).

Відповідно до частин другої, третьої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Суд установив, що 20 грудня 2012 року між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позивачем та відповідачем укладено договір № 999 про передачу в оренду частини нежитлового приміщення загальною площею 42.9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення творчої майстерні художника, яке є комунальною власністю територіальної громади м. Києва.

За цим договором ОСОБА_4 отримала в оренду зазначене нежитлове приміщення строком до 18 грудня 2015 року.

Відповідно до пункту 9.7 вказаного договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

15 вересня 2015 року позивачем прийнято рішення про відмову у пролонгації вищевказаного договору та здійснено попередження про це відповідача, шляхом направлення листа на її адресу.

21 вересня 2015 року їй також направлявся лист в якому повідомлялось про необхідність використання зазначеного приміщення для власних потреб Центру.

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки будь-яких доказів наявності після 18 грудня 2015 року правових підстав у ОСОБА_4 на право користування зазначеним нежитловим приміщенням матеріали справи не містять.

Додаткової угоди до договору від 20 грудня 2012 року про продовження дії останнього у відповідності до положень пункту 9.7 цього договору сторонами не укладалось.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивачем не було повідомлено ОСОБА_4 про закінчення строку дії договору оренди відхиляються колегією суддів з підстав, наведених вище.

Оскільки переважне право на укладення договору оренди на новий строк відповідачем не реалізовано в порядку встановленому статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального права.

У зв'язку з наведеним колегія суддів уважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат