Провадження № 2/522/4050/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Чернявської Л.М.

При секретарі судового засідання - Прусс О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 червня 2017 року звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_1.» та наказу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 24 травня 2017 року № 157К «З особового складу», поновлення на посаді начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 24 травня 2017 року та допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що наказом Міністерства інфраструктури України від 15 липня 2013 року № 199-О його призначено начальником Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Разом з тим, наказом Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О позивача звільнено на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, яким передбачено розірвання трудового договору на підставі припинення повноважень посадових осіб. Позивач стверджує про незаконність його звільнення на підставі наведеної норми у зв'язку з невіднесенням, на його думку, посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до переліку посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП, та у зв'язку з протиправним не зазначенням відповідачами в оскаржуваних наказах підстав його звільнення із займаної посади. Крім того, позовна заява позивача містить посилання на незаконність оскаржуваних наказів через його звільнення із займаної посади у період тимчасової непрацездатності.

Ухвалою судді від 29 червня 2017 року відкрито провадження по цивільній справі.

04 вересня 2017 року надійшли заперечення на позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та Міністерства інфраструктури України.

Ухвалою суду від 05 вересня 2017 року залучено до участі у справі третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, який з 25 травня 2017 року призначений начальником Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту).

09 жовтня 2017 року суду надано заперечення на позовну заяву представником ОСОБА_2, в яких представник наголосила на зазначенні в оскаржуваному наказі Міністерства інфраструктури України в якості дати звільнення - першого робочого дня, який слідує за останнім днем періоду тимчасової непрацездатності позивача у разі його тимчасової непрацездатності станом на день звільнення, що свідчить про повну відповідність оскаржуваного наказу вимогам чинного законодавства та про необхідність відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

У судових засіданнях представник позивача ОСОБА_3, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14.06.2017 року, дійсної до 14.06.2020 року, повністю підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнати незаконними та скасувати оскаржувані накази та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

У судовому засіданні, що відбулось 15.02.2018 року, судом залучено до справи письмові пояснення ОСОБА_1, в яких позивач також наголошує на обізнаності відповідачів про факт його перебування на лікарняному, що підтверджується змістом оспорюваного наказу Міністерства інфраструктури України та оглянуто надані представником позивача оригінали листків непрацездатності від 20 квітня 2017 року Серії АДЖ № 714285 та від 25 травня 2017 року Серії АДЖ № 714546, копії яких містяться в матеріалах справи.

Представник Міністерства інфраструктури України позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні на підставі доводів, викладених у поданих до суду запереченнях проти позовної заяви, які, зокрема, містили позицію про віднесення посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до переліку посад, звільнення з яких можливе на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП, з посиланнями на відповідні правові норми.

Представник Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» також не погодився з позовною заявою ОСОБА_1, просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог з підстави повної відповідності оскаржуваних наказів вимогам чинного законодавства.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2, адвокат Любарська К.Ю. також не погодилася із заявленими позовними вимогами та просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та подані до суду докази, вислухавши пояснення представників сторін, що беруть участь у справі, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 наказом Міністерства інфраструктури України від 15 липня 2013 року № 199-О призначений начальником Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

У відповідності до наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_1.» припинено повноваження позивача як начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) та звільнено його з посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) 24 травня 2017 року на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.

Підставою звільнення визначено подання в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_5 від 23 травня 2017 року № 3026.

Зважаючи на твердження ОСОБА_1 про неможливість його звільнення на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП у зв'язку з невіднесенням займаної ним раніше посади до переліку посадових осіб, розірвання трудового договору з якими можливе на підставі викладеної правової норми, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Доповнення частини 1 статті 41 КЗпП пунктом 5 відбулось на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII.

Проте, враховуючи відсутність у чинному трудовому законодавстві терміну «посадова особа», суд керується ч. 3 ст. 65 ГК України, відповідно до якої керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Законом України від 11.07.95 N 282/95-ВР у Кодексі України про адміністративні правопорушення слова "службова особа" замінено словами "посадова особа". Таким чином, можна зробити висновок про те, що поняття "посадова особа" та "службова особа" є синонімічними.

Службова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами декларування є особи, зазначені, зокрема, у підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, а саме посадові особи юридичних осіб публічного права.

З метою правильного застосування Закону України «Про запобігання корупції» рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 року № 3 затверджено Роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України "Про запобігання корупції" стосовно заходів фінансового контролю, відповідно до п. 3 яких під «посадовими та службовими особами інших державних органів» слід розуміти працівників державних органів, які здійснюють функції представників влади або обіймають посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій.

З врахуванням наведених роз'яснень суд звертає увагу на приписи Положення про Одеську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрацію Одеського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18 квітня 2014 року № 184, пунктом 5.1 якого передбачено, що керівництво Філією на принципах єдиноначальства здійснює Начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням Голови підприємства.

Пунктом 5.9 Положення визначено, що Начальник Філії у межах повноважень, визначених законодавством України, Статутом Підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами та довіреністю, наданою Головою Підприємства, зокрема: 1) здійснює управління поточною діяльністю Філії; 2) несе відповідальність за стан та діяльність Філії; 3) несе відповідальність за забезпечення безпеки мореплавства у Морському порту, додержанням законодавства з охорони праці, цивільного захисту, пожежної та екологічної безпеки у Філії; 4) у порядку, визначеному законодавством України, Статутом Підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами Підприємства, внутрішніми актами Філії та відповідно до штатного розпису Філії призначає на посади та звільняє з посад працівників Філії; 5) несе персональну відповідальність за стан та діяльність Філії в межах Статуту Підприємства, цього Положення, інших розпорядчих документів Підприємства.

З огляду на викладені приписи Положення та враховуючи вищевказані по тексту рішення роз'яснення, суд приходить до висновку про необґрунтованість тверджень позивача про невіднесення посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП.

Тим більше, чинним трудовим законодавством не передбачено жодних виключень з переліку посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі вищенаведеної норми КЗпП, що також підтверджується судовою практикою (зокрема, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016р. №6-34039ск 15 у аналогічній справі).

Необгрунтованими є також і твердження ОСОБА_1 щодо протиправності не зазначення відповідачами в оскаржуваних наказах причин звільнення позивача.

Так, у відповідності до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Наведений припис Верховного Суду України стосується розгляду судами справ про звільнення працівників із займаних ними посад на конкретно визначених правових підставах, наведених пунктами статей 36, 38, 39, 40, 41 КЗпП.

Разом з тим, розірвання трудового договору на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП з формулюванням «припинення повноважень посадових осіб», як те передбачено вказаною правовою нормою, не вимагає від власника підприємства або уповноваженого ним органу зазначення серед підстав звільнення будь-яких інших причин, адже підстави звільнення, на необхідності дослідження яких наголошено Верховним Судом України у Постанові Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено чинним законодавством у самому формулюванні підстав звільнення, наведених у вищенаведених статтях КЗпП.

Натомість, чинним законодавством не вимагається від роботодавця зазначення у наказі про звільнення або у трудовій книжці будь-яких інших підстав у разі звільнення працівника на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП, окрім зазначення про розірвання трудового договору на підставі «припинення повноважень посадової особи».

Таким чином, доводи позивача про незаконність його звільнення на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП є необґрунтованими та відхиляються судом.

Стосовно доводів позивача про незаконність оспорюваних ним наказів з підстав його звільнення із займаної посади у період тимчасової непрацездатності суд зазначає про таке.

У відповідності до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у відповідності до пункту 7.10 Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 25 березня 2016 року № 119, та пункту 5.1 Положення Про Одеську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрацію Одеського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18 квітня 2014 року № 184, Одеську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на принципах єдиноначальства очолює Начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням Голови Підприємства.

Згідно до пункту 1.1 Положення Уповноваженим органом управління Одеської філії є Міністерство інфраструктури України.

Отже, правовою підставою для звільнення позивача у розумінні наведених Статуту та Положення є саме оскаржуваний позивачем наказ Міністерства інфраструктури України як Уповноваженого органу управління.

Як зазначено вище, у відповідності до пункту 1 Наказу Міністерства від 23 травня 2017 року № 58-О повноваження ОСОБА_1 як начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» припинено шляхом звільнення 24 травня 2017 року.

Разом з тим, у відповідності до пункту 2 наведеного наказу у разі тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 датою звільнення необхідно вважати перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду його тимчасової непрацездатності, що не перевищує встановленого законодавством строку.

При цьому суд приймає до уваги, що окремим дорученням в.о. Міністра інфраструктури України ОСОБА_6 №312/10/11-17 від 11.04.2017р. зобов'язано ОСОБА_1 надати в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності до Міністерства інфраструктури поштою та факсом належним чином завірені копії документів, що підтверджують тимчасову непрацездатність (завірені копії лікарняних листів). Невиконання ОСОБА_1 окремого доручення підтверджено ним письмовими поясненнями, зареєстрованими в канцелярії суду 14.02.2018 року.

Таким чином, зміст оскаржуваного наказу від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_1.» про визначення дати звільнення у перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду його тимчасової непрацездатності, обумовлений невиконанням ОСОБА_1 окремого доручення Міністерства від 11.04.2017 року № 312/10/11-17, яким позивача зобов'язано надати належним чином завірені копії документів, що підтверджують його тимчасову непрацездатність.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про повну відповідність оскаржуваного позивачем наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О вимогам чинного трудового законодавства також і в частині встановлення ним дати звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Крім того, з наказу вбачається, що підставою для прийняття наказу було подання в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_5 від 23 травня 2017 року № 3026, як передбачено вищевикладеними приписами Положення та Статуту.

Наведені фактичні обставини справи, у повній мірі підтверджені належним та достатнім доказовим матеріалом, дозволяють дійти висновку щодо відповідності оскаржуваного наказу Міністерства інфраструктури України вимогам чинного трудового законодавства, що не дає суду правових підстав для визнання його незаконним та скасування.

Одночасно з тим, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 24 травня 2017 року № 157К в частині дати звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади 24 травня 2017 року.

Адже, як вже встановлено судом, вказаний наказ прийнято Адміністрацією Одеського морського порту на виконання наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О, пунктом 2 якого датою звільнення ОСОБА_1 необхідно вважати перший день, що слідує останньому дню періоду його тимчасової непрацездатності.

Згідно Листків непрацездатності від 20 квітня 2017 року Серії АДЖ № 714285 та від 25 травня 2017 року Серії АДЖ № 714546, копії яких містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 перебував на лікарняному в період з 21 квітня по 25 травня 2017 року та з 26 травня по 01 червня 2017 року.

Проте, одночасно з посиланням на наказ Уповноваженого органу управління, у наказі Адміністрації Одеського морського порту помилково за відсутності оригіналів листків непрацездатності визначена дата звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 24 травня 2017 року, тобто день, який у відповідності до наданих на огляд тільки у судовому засіданні оригіналів Листків непрацездатності від 20 квітня 2017 року Серії АДЖ № 714285 та від 25 травня 2017 року Серії АДЖ № 714546, включено до періоду тимчасової непрацездатності ОСОБА_1

У відповідності до вказаних Листків непрацездатності останнім днем непрацездатності ОСОБА_1 було 01 червня 2017 року, у зв'язку з чим звільнення позивача у відповідності до наказу Міністерства мало відбутись не 24 травня 2017 року, як те зазначено у наказі від 24 травня 2017 року № 157К, а 02 червня 2017 року.

Саме невірне визначення Одеською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» дати звільнення стало підставою для вчинення запису у трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення 24 травня 2017 року.

З огляду на викладене, з метою захисту трудових прав ОСОБА_1, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 24 травня 2017 року № 157К лише в частині визначення дати звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади 24 травня 2017 року.

При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу від 24 травня 2017 року № 157К, суд наголошує на відсутності правових підстав для його поновлення на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» оскільки, як зазначено вище, наказ Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у розумінні Статуту та Положення не став правовою підставою для звільнення ОСОБА_1, а прийнятий на виконання наказу Міністерства та за своєю правовою природою є внутрішнім локальним актом Одеської філії, що містить вказівку на виконання наказу Міністерства в частині зазначення у трудовій книжці дати звільнення позивача.

Наведене підтверджується і наявною у матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_1, згідно до якої підставою звільнення визначено саме наказ Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О.

Тобто, визнання незаконним та скасування наказу, який не став правовою підставою для звільнення позивача, у сукупності із встановленням судом факту відповідності наказу Міністерства вимогам чинного трудового законодавства, позбавляє суд правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1

про його поновлення на роботі.

Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При викладених обставинах, суд вважає, що надав оцінку всім посиланням та поясненням сторін по справі, які мають суттєве значення для об'єктивного, неупередженого розгляду зазначеної справи.

Керуючись статтями 40, 41 Кодексу законів про працю України, статтями 2, 4, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) до Міністерства інфраструктури України (м.Київ, проспект Перемоги, 14, ЄДРПО 37472062) та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (м.Київ, проспект Перемоги, 14, код №38727770) третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (м.Київ, проспект Перемоги, 14, код №38727770) від 24 травня 2017 року

№ 157К в частині зазначення у ньому датою звільнення 24 травня 2017 року.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) з посади начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 24 травня 2017 року на 02 червня 2017 року.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування наказу Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2017 року № 58-О «Про звільнення ОСОБА_1.» та поновлення на посаді начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 24 травня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13 квітня 2018 року.

Суддя Л. М. Чернявська

10.04.18