Справа № 355/334/17 Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/1007/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 03.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УІФК-АГРО» на ухвалу Баришівського районного суду Київської області, постановлену в смт. Баришівка 07 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на майно, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року йому належить нежитлова будівля (насосна станція) з обслуговуючими спорудами по вул. Промислова, 40/11 в с. Коржі Баришівського району Київської області, яка є напівзруйнованою та використовується ним як обєкт, що складається з будівельних матеріалів. В грудні 2016 року на цей обєкт приїхав відповідач та також почав розбирати будівлю, мотивуючи це тим, що в нього є на це дозвіл. Оскільки відповідач ОСОБА_3 не визнає його права власності, просив визнати за собою право власності на нежитлову будівлю (насосну станцію) з обслуговуючими спорудами та стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року затверджено мирову угоду між сторонами, згідно якої стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю з обслуговуючими спорудами, що розташована по вул. Промислова, 40/11 в с. Коржі Баришівського району Київської області.

ПАТ «УІФК-АГРО», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції та вважаючи, що його права порушено, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд шляхом постановлення даної ухвали фактично вирішив питання про право власності ПАТ «УІФК-АГРО» на певне майно, розташоване за адресою с. Коржі, вул. Промислова, 40/10, визнавши право власності на окремі складові цього майна за ОСОБА_2, чим відповідно позбавив господарське товариство право власності на це майно. Вказує, що виходячи із записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, після затвердження мирової угоди ОСОБА_2 вперше зареєстрував право власності на спірне майно, а отже на час звернення до суду із даним позовом він не був його власником. Суд неправильно застосував спосіб захисту права власності, чим порушив права ПАТ «УІФК-АГРО».

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Позивач ОСОБА_2 викликався до суду шляхом направлення судових повісток на 13 березня та 03 квітня 2018 року, які повернулися до суду із відміткою про відмову адресата її одержати, та відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України вважається повідомленим про час та місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання (16 березня 2018 року). З опублікуванням оголошення про виклик відповідач згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, в опублікованому оголошенні також до суду повторно викликався позивач ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Затверджуючи мирову угоду ухвалою від 07 квітня 2017 року, суд першої інстанції виходив із того, що мирова угода, укладена сторонами, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України в редакції станом на час постановлення ухвали, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у звязку з укладенням сторонами мирової угоди суд розяснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, для визнання мирової угоди необхідно, щоб її умови відповідали закону та не порушували права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності, ОСОБА_2 посилався на те, що він є власником спірного майна (нежитлової будівлі з обслуговуючими спорудами) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року, а відповідач не визнає його право власності, що виражається у користуванні ним даним майном.

Отже, суд не визначився із природою правовідносин, які виникли між сторонами, що фактично є правовідносинами з приводу створення відповідачем перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження спірним майном, та із нормою права, яка підлягає застосуванню в даному випадку, а відповідно і з способом захисту права, правильність обрання якого позивачем не оцінена судом.

Крім того, в матеріалах справи на а. с. 19 міститься свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року на імя ОСОБА_2, згідно якого одержане у спадщину майно складається з нежитлової будівлі (насосної станції) з обслуговуючими спорудами резервуарами-накопичувачами, розташованої по вул. Промислова, 40/11 в с. Коржі Баришівського району Київської області, яка складається з насосної станції (літера «А») пл. 69,80 кв.м., нежитлової будівлі (літера «Б») площею 53,30 кв.м., трансформатора (літера «В»), резервуара-накопичувача (літера «Г», «Д», «Є»), огорожі (цифра 1).

Однак суд першої інстанції, затверджуючи мирову угоду між сторонами та визнаючи право власності за позивачем на певне майно, не перевірив, чи зареєстроване спірне майно в передбаченому законом порядку.

Дані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, не надано оцінки наявності свідоцтва про право на спадщину за законом та не зясовано, чи сам по собі правовстановлюючий документ не є достатнім підтвердженням права власності позивача на спірне майно, та чи не буде задоволення позову про визнання права власності (або визнання мирової угоди з такими ж умовами) надмірним та безпідставним, і яким чином це впливатиме на відновлення порушеного права позивача в даному випадку.

Апеляційний суд враховує, що згідно свідоцтва про право власності, виданого ВАТ «УІФК-АГРО» 10 березня 2010 року, товариству на праві спільної часткової власності належить комплекс будівель і споруд за адресою с. Коржі, вул. Промислова, 40/10, який складається із каналізаційно-насосної станції 1, 67,7 кв.м., трансформаторної підстанції 2, 39,2 кв.м., хлораторної 3, 16,6 кв.м., адміністративного приміщення - лабораторії 4, 74,9 кв.м., повітряної станції 5, 99,0 кв.м., каналізаційно-насосної станції 6, 50,0 кв.м., каналізаційно-насосної станції 7, 18,1 кв.м., відстійника накопичувача 8, відстійника накопичувача 9, резурвуара активного мулу 10, пруду-накопичувача 11, пруду-накопичувача 12 (а. с. 49).

Також, на момент постановлення ухвали, згідно із вимогами ст. 175 ЦПК України мирові угоди визнавалися, а не затверджувалися судом, відтак суд першої інстанції, затвердивши мирову угоду, допустив порушення норм процесуального права.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена за неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УІФК-АГРО» задовольнити.

Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

ОСОБА_4