РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Дорошинської В.Е.

при секретарі Кирпиченко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору про спільну діяльність недійсним, посилаючись на те, що 20 квітня 2008 року між ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_2 (Відповідач) було укладено Договір № 1 про спільну діяльність (простого товариства).

Відповідно до п. 1.1 Договору учасники за цим договором приймають на себе зобов'язання обєднати свої вклади і спільно діяти для досягнення спільної мети.

П.1.2. Договору зазначає «на підставі цього Договору Учасники зобов'язуються спільно діяти з метою придбання житлового будинку та господарських будівель, разом з земельною ділянкою,площею 0,2421 га., які розташовані за адресою: Херсонська область, Голопристанський район,селище Залізний Порт, вул. Морська, буд. № 3, а також спільно діяти в проведенні ремонтних робіт, оплаті комунальних послуг, інших обов'язкових платежів для утримання і обслуговування придбаного спільно майна та здійснення спільного використання придбаного майна, отримання і погашення кредиту, згідно кредитного договору.

Звертає увагу, що в Договорі не зазначено види та обсяг внесків кожної із сторін, що є істотною умовою для даного виду договорів.

Не зазначено також в якому виразі оцінюється такий внесок, а саме: грошові кошти

інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння або також ділова репутація та ділові звязки.

Більше того вважає за необхідне зазначити, що учасники Договору не вважали його дійсним, тому і не спрямовували свої дії на виконання його умов.

Доказом зазначеного слугують ті обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не обмінювались наявною в їх розпорядженні інформацією з питань, що становлять взаємний інтерес учасників; щомісячно не проводили спільні консультації з управління майном; не виконували спільні замовлення і замовлення один одного щодо предмета спільної діяльності; не здійснювали додаткові вклади в спільну діяльність; не несли витрати і збитки пов'язані із спільною діяльністю пропорційно вартості вкладу в спільне майно, а також не виконували інші зобов'язання, якщо передбачені Договором, що суперечить розділу 2 Договору № 1 про спільну діяльність.

Окрім цього Договором передбачено, що спільна діяльність здійснюється відповідно до програми робіт, що додається до цього Договору (Додаток №1), в якій визначено порядок, терміни етапи, вартість та інші умови спільної діяльності (п. 2.2 Договору); вклад учасників і форма вкладу здійснюється згідно Додатку № 2 до Договору (п. 5.1, 5.2 Договору), однак звертає увагу суду, що вказаних додатків не існує, що вказує на те, що учасники знову ж таки не прагнули настання юридичних наслідків в результаті укладання зазначеного договору.

Окремо вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що звернутися з даним позовом змусили наступні обставини: 07.10.2016 року ОСОБА_3 звернулась до Голопристанського районного суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на частку в майні, яке є спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку в майні, зменшити суму заборгованості на суму вартості частки. Під час розгляду справи встановлено, що « сторони не узгодили між собою розмір (вартість) вкладів у спільну діяльність, їх різновид, спосіб їх внесення та строки їх внесення, що є істотними умовами договору про спільну діяльність та передбачено п.5 договору, то договір про спільну діяльність 20.04.2008 між сторонами не є укладеним, тобто не несе для сторін такого договору жодних юридичних наслідків ( не створює для сторін такого договору жодних прав та не покладає обовязків)». 05.09.2017р.Апеляційний суд Херсонської області вказане рішення залишив без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки про те, що договір є неукладеним, оскільки 2 20.04.2008р. ОСОБА_1. та ОСОБА_2 було укладено договір №1 про спільну діяльність простого товариства).

У звязку з викладеним просить визнати недійсним договір про спільну діяльність (простого товариства) від 20.04.2008р. укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Представники сторін в судове засідання надали заяви, в яких просили розглянути справу з урахуванням змін в ЦПК України, які набрали чинності 15.12.2017 року зі стадії розгляду, на якій залишилися до набрання чинності зазначеними змінами. Крім того, просили проводити розгляд справи без їх участі.

Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 05.09.2017р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 треті особи: Корабельний районний відділ ДВС м.Херсона ГТУЮ у Херсонській області, ПАТ «Дельта Банк» про переведення прав та обовязків на частку у спільному майні за договором, визнання права власності на частку нерухомого майна, встановлено, що у жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 01.03.2011 року з ОСОБА_2 на її користь було стягнуто 1 420 056,10 грн. боргу за договором позики, яке ОСОБА_2 не виконує.

Матеріали виконавчого провадження свідчать про те, що у ОСОБА_2 відсутнє майно та кошти на яке можна звернути стягнення для погашення заборгованості за рішенням суду.

Разом з тим, ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_1 договір про спільну діяльність з метою придбання житлового будинку, з господарчими будівлями та спорудами разом із земельною ділянкою, на якій вони розташовані площею 0,2421 га в с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул. Морська, 3.

ОСОБА_1 на виконання умов цього договору купила вищезазначений житловий будинок з земельною ділянкою.

Посилаючись на умови договору про спільну діяльність вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначене вище майно належить на праві спільної сумісної власності, змінивши в доповненнях: на праві спільній частковій власності.

За викладених обставин, позивач, як кредитор ОСОБА_2 має право на звернення стягнення на частку боржника, в тому числі шляхом переведення на неї прав та обов'язків співвласника - боржника, з проведенням відповідного перерахунку, у зв'язку з чим, з урахуванням додаткових доповнень до позовної заяви посилаючись на ст.ст.317,319,358,366,367 ЦК України просила:

1)перевести на неї права та обов'язки співвласника - боржника ОСОБА_2 на частку її майна в спільній частковій власності зі ОСОБА_1, тобто на 1/2 частки будинку№3, 1/2 частки господарських будівель та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,2421 га, що знаходяться за адресою: с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул.Морська, 3;

2)визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку №3, 1/2 частку господарських будівель та 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2421 га, що знаходяться за адресою: с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул.Морська, 3;

3)зменшити суму боргу ОСОБА_2 перед нею до суми, що дорівнює різниці між остатком суми боргу і вартістю зазначеної частки;

а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн., витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 липня 2017 року в задоволені позову відмовлено в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2011 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу в сумі 1420056,10 грн.

Постановою відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні від 11 травня 2011 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-1003/10 від 29.03.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 1420056,10 грн. та судових витрат. Рішення суду не виконано, що сторонами визнається.

Під час виконання рішення суду було встановлено, що 20 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір №1 про спільну діяльність (простого товариства).

Предметом даного договору визначено, що:

учасники за цим договором приймають на себе зобов'язання об'єднати свої вклади і спільно діяти для досягнення спільної мети;

на підставі цього договору учасники зобов'язуються спільно діяти з метою придбання житлового будинку та господарських будівель, разом з земельною ділянкою, площею 0,2421 га, які розташовані за адресою с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул. Морська, 3, а також спільно діяти в проведенні ремонтних робіт, оплаті комунальних послуг, інших обов'язкових платежів для утримання і обслуговування придбаного спільно майна та здійснення спільного використання придбаного майна, отримання і погашення кредиту, згідно кредитного договору.

При цьому придбання вищезазначеного будинку разом з господарськими будівлями та земельної ділянки здійснюється ОСОБА_1 на своє ім'я.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, як кредитор, вважаючи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, площею 0,2421 га, які розташовані за адресою с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул. Морська, 3, направила зазначеним особам листи - пропозиції щодо надання згоди на виділ 1/2 частки вищезазначеного майна, продажі 1/2 частки цього майна для звернення вилучених коштів на погашення боргу.

Відповідно до ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Відповідно до положень ст.ст. 1133-1140 Цивільного кодексу України для договорів простого товариства суттєвими є умови про взаємні права та обов'язки учасників спільної діяльності, обов'язки кожного з них, розмір та порядок передання учасниками грошових та майнових внесків у спільну діяльність, питання координації спільних дій учасників або ведення спільних справ, умови про правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, порядок його використання та покриття витрат на його утримання, участь сторін договору у результатах спільних дій, строк дії договору та умови його припинення.

Відповідно до ч.1 ст.1134 ЦК України, внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Для майнових вкладів учасників договору, а також майна, яке буде створене (придбане) внаслідок їхньої спільної діяльності, встановлюється правовий режим спільної часткової власності.

З договору №1 про спільну діяльність від 20 квітня 2008 року, який є договором простого товариства, вбачається, що ОСОБА_1 зобов'язалася придбати житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, площею 0,2421 га, які розташовані за адресою с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул.Морська, 3, на своє ім'я, здійснити отримання кредиту для його придбання на своє ім'я, після погашення кредиту здійснити переоформлення 50% права власності в об'єкті нерухомості ОСОБА_2, учаснику-2; здійснити вклад в порядку і розмірах, встановлених договором.

ОСОБА_2, як учасник-2 , зобов'язалася при отриманні кредиту ОСОБА_1 бути поручителем за зобов'язаннями кредитного договору та спільно з позичальницею здійснювати його погашення; здійснити вклад в порядку і розмірах, встановлених договором (п.3.2.).

21.04.2008 року ОСОБА_1 уклала з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір на суму 200 000 дол. США строком до 21.04.2028 року , за умовами якого (п.1.4.) він надавався позичальниці саме на придбання будинку житлового, розташованого за адресою: с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул.Морська, 3, а в забезпечення виконання зобов'язання банком приймається застава майна, що придбано, а також порука ОСОБА_2 (п.2.1.).

ОСОБА_1 придбала 21.04.2008 року за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу: житловий будинок с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул.Морська, 3 та земельну ділянку площею 0,2421 га за цією ж адресою, зареєструвавши в установленому законом порядку своє право приватної власності на зазначене майно.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором були укладені: договір іпотеки, предметом якого є вищезазначене нерухоме майно, договір поруки, поручителем за яким є ОСОБА_2 що сторонами визнається, а також договір поруки, поручителем за яким є ОСОБА_4

Зазначений договір простого товариства не містить умов щодо вкладів його учасників, безпосередньо вкладу ОСОБА_2, та внесення нею з урахуванням ст. 1134 ЦК України, майна, яким вона володіла на праві власності.

Внесення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майна, яким вони володіли на праві власності для майнових вкладів, не доведено, також не доведено створення (придбання) внаслідок їхньої спільної діяльності майна, для якого мав би бути встановлений правовий режим спільної часткової власності.

За умовами договору простого товариства ОСОБА_1 зобов'язалася здійснити переоформлення права власності ОСОБА_2 на 50% будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 0,2421 га, які розташовані за адресою: с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул.Морська, 3 після погашення кредиту.

Всіма сторонами визнано, що кредит непогашений, наявне судове рішення про стягнення заборгованості.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

До особливостей договору простого товариства належить те, що учасники договору простого товариства беруть зобов'язання об'єднати свої вклади, у процесі реалізації договору створюється спільне майно за рахунок внесків, виробленої продукції та доходів, яке належить учасникам на праві спільної часткової власності, а враховуючи, що об'єднання вкладів за договором не відбулося та спірне майно (житловий будинок і земельна ділянка) придбано (створено) не внаслідок діяльності простого товариства, підстави для визначення його як об'єкта спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, набутого за договором простого товариства від 20.04.2008 року, відсутні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги про те, що житловий будинок с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області вул.Морська, 3 та земельна ділянка площею 0,2421 га за цією ж адресою є об'єктом спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, набуте за договором простого товариства від 20.04.2008 року.

За викладених обставин, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 366 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення висновків суду, як передчасних, про те, що договір є неукладеним, оскільки суд першої інстанції пославшись на те, що сторони не узгодили між собою розмір (вартість) вкладів у спільну діяльність, їх різновид, спосіб їх внесення та строки їх внесення, що є істотними умовами договору про спільну діяльність та передбачено п.5 договору, то договір про спільну діяльність 20.04.2008 року між сторонами не є укладеним, тобто не несе для сторін такого договору жодних юридичних наслідків (не створює для сторін такого договору жодних прав та не покладає обов'язків), оскільки зазначений договір не є предметом спору, а є доказом по справі, оцінка якому повинна надаватися в установленому процесуальним законом порядку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

За змістом п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину.

У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки сторони не узгодили між собою розмір (вартість) вкладів у спільну діяльність, їх різновид, спосіб їх внесення та строки їх внесення, що є істотними умовами договору про спільну діяльність та передбачено п.5 договору, то договір про спільну діяльність 20.04.2008 року між сторонами не є укладеним, тобто не несе для сторін такого договору жодних юридичних наслідків (не створює для сторін такого договору жодних прав та не покладає обов'язків), а оскільки він є неукладеним, то не може бути визнаний недійсним.

Керуючись ст.ст.6-13, 81, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 638, 1130, 1133-1140 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.Е. Дорошинська