Провадження № 6/225/76/2018
Єдиний унікальний номер № 225/1327/18
Дзержинський міський суд Донецької області
УХВАЛА

Іменем України

30 березня 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,

за участю

секретаря Бондарчук Т.І.,

представника ДВС ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області подання старшого державного виконавця Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року старший державний виконавець відділу Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (надалі відділ ДВС) звернулась до суду з поданням про тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні в відділі ДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення суду Дзержинського міського суду Донецької області від 17.08.2017 року № 2/225/1331/2017 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору в сумі 2972 грн. 18 коп., заборгованість по відсоткам у сумі 27993 грн. 67 коп., а також понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 1366 грн. 04 коп.

На теперішній час ОСОБА_2 не виконує зобовязання за виконавчим документом.

З метою повного та своєчасного виконання рішення суду, просить суд вирішити питання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_2

В судовому засіданні представник відділу ДВС заявлене подання підтримала повністю, наполягала на його задоволенні.

Вислухавши пояснення представника відділу ДВС, дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, суд вважає, що в задоволенні подання необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення фізичною особою, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 17.08.2017 № 2/225/1331/2017 з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору в сумі 2972 грн. 18 коп., заборгованість по відсоткам у сумі 27993 грн. 67 коп., а також понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 1366 грн. 04 коп.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження, суд встановив, що державним виконавцем з примусового виконання зазначеного виконавчого документа було відкрито виконавче провадження. На теперішній час боржник ОСОБА_2 добровільно рішення суду не виконує. Боржник ОСОБА_2 викликалася до державного виконавця, але не зявилася, встановити місце її знаходження (перебування) не представилось можливим.

При цьому, в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості з органу міграційної служби про місце реєстрації ОСОБА_2, а також, враховуючи ситуацію, яка склалася в Донецькій та Луганській областях через проведення антитерористичної операції, дані про реєстрацію переселенців, а також не перевірено факт можливого перетинання зазначеною особою кордону України.

Також, суд не може прийти до висновку, що на даний час ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї рішенням суду, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь які відомості щодо місця знаходження (проживання) боржника та не встановлені причини невиконання нею рішення суду.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року відповідно до статті 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом. Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання.

За змістом п. 3 розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 підставою для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі ст. 377-1 ЦПК є доведення факту зловживання боржником процесуальними правами чи невиконання обовязків, передбачених ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків, у звязку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання. Саме по собі невиконання боржником самостійно зобовязань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

В той же час, суд зазначає, що порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розвязання спорів у цій сфері регулює Закон України Про порядок виїзду і вїзду в Україну громадян України.

Так, пунктом 5 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону встановлено, що ухилення громадянином від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - до виконання зобовязань.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобовязаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно зявлятися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

При цьому, суд не погоджується з тим, що несплата боржником ОСОБА_2 суми грошового зобовязання та не зявлення за викликом державного виконавця, свідчить про її свідоме ухилення від виконання грошового зобовязання за рішенням суду, оскільки саме по собі невиконання боржником рішення суду в добровільному порядку не свідчить про ухилення ним від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду.

Разом з цим, звертаючись до суду з даним поданням, державним виконавцем не було доведено вчинення ОСОБА_2 дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обовязок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України. Проте надані старшим державним виконавцем докази не можуть свідчити про умисне ухилення божника від виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

З огляду на викладене, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобовязань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобовязань.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Отже, суд відхиляє аргументи державного виконавця про достатність доказів щодо ухилення ОСОБА_2 від виконання грошового зобовязання, оскільки саме по собі невиконання боржником самостійно зобовязань не може свідчити про ухилення останнього від виконання покладених на нього рішенням обовязків та, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що державний виконавець не скористалася правами, наданими їй Законом від 2.06.2016 № 1404-VIII, направленими на своєчасне та неупереджене виконання виконавчого документа, не вжила всіх зазначених вище заходів по встановленню місця проживання (знаходження) ОСОБА_2, а також оголошенню зазначеної особи в розшук, та передчасно звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи, що наявність боргових зобовязань не є безаперечною підставою для задоволення такого подання, суд вважає, що воно задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.441 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. Челюбєєв