Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 642/4463/17

провадження № 61-1816св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - державне підприємство «Технологічне бюро електроапаратури»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року у складі судді Пашнєва В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» (далі - ДП «Технологічне бюро електроапаратури») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у період з 28 грудня 2015 року вона обіймає посаду начальника юридичного відділу ДП «Технологічне бюро електроапаратури».

Їй не виплачувалась заробітна плата, у зв'язку із чим станом на 30 квітня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 70 890 грн, яку вона просила стягнути з відповідача.

У вересні 2017 року ДП «Технологічне бюро електроапаратури» подало заперечення на позов, у якому вказувало про те, що в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач надала суду договір № 116 про платні роботи (послуги), укладений 28 грудня 2015 року між нею та відповідачем. Предметом даного договору є надання юридичних послуг у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року. Однак трудові відносини між сторонами виникли лише 21 грудня 2016 року на підставі наказу директора ДП «Технологічне бюро електроапаратури» № 12 про прийняття ОСОБА_1 на посаду начальника юридичного відділу підприємства з 21 грудня 2016 року. А тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ДП «Технологічне бюро електроапаратури» заборгованість за нарахованою, але не виплаченою заробітною платою у розмірі 70 890 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинним законодавством України передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці. Згідно із довідкою ДП «Технологічне бюро електроапаратури» від 15 травня 2017 року № 58 та довідкою від 31 грудня 2016 року № 64 заборгованість підприємства перед позивачем становить 70 890 грн та підлягає стягненню на користь останньої.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції дотримано принцип змагальності сторін та надано сторонам у справі можливість доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а тому судом попередньої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ДП «Технологічне бюро електроапаратури» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанції не встановлено всіх фактичних обставин справи та неправильно застосовано норми матеріального права. Так, судами встановлено, що позивач на підставі договору про платні роботи (послуги) від 28 грудня 2015 року № 166 надавала ДП «Технологічне бюро електроапаратури» юридичні послуги, тобто між сторонами існували цивільно-правові правовідносини. Однак всупереч встановленим обставинам справи суди дійшли помилкового висновку про наявність між сторонами трудових правовідносин та задовольнили заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначала, що доводи відповідача про наявність між сторонами цивільно-правових правовідносин є помилковими, ґрунтуються на припущеннях та суперечать чинному трудовому законодавству України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 грудня 2015 року між державним підприємством «Спеціальне проектно-конструкторне і технологічне бюро електроапаратури науково-виробничого об'єднання «Електроапарат», правонаступником якого є ДП «Технологічне бюро електроапаратури», та ОСОБА_1 укладено договір № 116 про платні послуги, за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язалась надавати підприємству юридичні послуги у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року.

Пунктом 3 цього договору передбачено, що вартість робіт, передбачених умовами договору, становить 56 400 грн. За виконання роботи замовник здійснює оплату щомісячно рівними частинами по 4 7000 грн, однак не пізніше 31 грудня 2016 року.

30 грудня 2016 року складено акт прийому-передачі виконаних робіт за договором від 28 грудня 2015 року про платні роботи (послуги) № 116.

На підставі наказу директора ДП «Технологічне бюро електроапаратури» від 21 грудня 2016 року № 12 ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника юридичного відділу з 21 грудня 2016 року.

Відповідно до довідки ДП «Технологічне бюро електроапаратури» від 31 грудня 2016 року № 64 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з 01 січня по 31 грудня 2016 року становить 56 400 грн.

Згідно із довідкою ДП «Технологічне бюро електроапаратури» № 58, виданою ОСОБА_1 15 травня 2017 року, вона обіймає посаду начальника юридичного відділу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» та заборгованість по заробітній платі у період з 01 січня по 30 квітня 2017 року становить 14 490 грн.

На підставі наказу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» від 18 вересня 2017 року № 43-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу з 18 травня 2017 року за пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України - прогул без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас в окремих випадках робота може виконуватися не на підставі трудового договору, а з інших підстав - зокрема, на підставі цивільно-правового договору.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною першою статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Відповідно до частини першої статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що трудові відносини між сторонами виникли не з часу укладення договору про платні роботи (послуги) № 116, а з часу видачі наказу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» № 12 про прийняття ОСОБА_1 на посаду начальника юридичного відділу, тобто з 21 грудня 2016 року. Ці обставини також підтверджується направленням повідомлення до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття ОСОБА_1 на роботу.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суди не врахували те, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору про платні роботи (послуги) № 116, за своєю правовою природою є цивільно-правовими, а не трудовими і, відповідно, повинні регулюватися нормами ЦК України (а. с. 20).

Вимоги статей 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України 2004 року зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Суди попередніх інстанцій не з'ясували період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем та не встановили дійсний розмір заборгованості по заробітній платі відповідно до заявлених позивачем вимог.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов передчасних висновків про наявність підстав для залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі, заявленому в позові.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до положень частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України року щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала апеляційного суду - скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк