ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року

м. Харків

Справа № 645/3412/16-ц

Провадження № 22ц/790/80/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого Бровченко І.О.,

суддів Хорошевського О.М., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря Афоніна К.О.

імена сторін:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року у складі судді Шарака О.П. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми комунальних послуг в порядку регресу,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення сплаченої суми комунальних послуг в порядку регресу за період з 15 березня 2013 року по 14 листопада 2016 року у розмірі 19568 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що сторони проживають разом та є зареєстрованими за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2012 року за відповідачем визнано право власності на 38/100 частин житлового будинку по вул. Болонській, 105, в м. Харкові. За позивачем визнано право власності на 62/100 частин вказаного будинку, який обладнаний газопостачанням, електроенергією, централізованим водопостачанням та водовідведенням, відповідач, споживаючи фактично всі ці комунальні послуги, категорично відмовляється приймати участь в оплаті їх вартості. А тому, аби уникнути відключення послуг з боку постачальника, позивач змушена самостійно за них платити. Так, згідно наявних у позивача квитанцій за період з 15 березня 2013 року по 14 листопада 2016 року сплачено послуги у розмірі 39137 грн. 39 коп. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2013 року вже був вирішений аналогічний спір про стягнення в порядку регресу половину суми за сплачені позивачем комунальні послуги за період з 31 березня 2009 року по 01 жовтня 2012 року, однак і після винесення рішення відповідач, як і раніше, споживаючи комунальні послуги за адресою свого проживання відмовляється приймати участь в оплаті їх вартості.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що у вересні 2014 року він звертався до ОСОБА_1 з аналогічним позовом про стягнення сплаченої суми комунальних послуг в порядку регресу (суддя Горпинич О.В.). В його позові було вказано період заборгованості за комунальні послуги по житловому будинку № 105 по вул. Болонській у м. Харкові з 28 березня 2013 року по 01 квітня 2014 року, справу щодо вказаного періоду заборгованості було вирішено під час судового засідання мирним шляхом, після надання ОСОБА_1 квитанцій про сплату комунальних послуг та ідентичних квитанцій з його боку. На думку відповідача, вищевказаний період заборгованості не можна вдруге з того ж самого приводу розглядати в даній справі, оскільки за період заборгованості як його, так і позивача з 28 березня 2013 року по 01 квітня 2014 року, справу вже було вирішено. Тому, він мав би сплатити лише за платежі ОСОБА_1: 15 березня 2013 року, 23 квітня 2013 року, 07 травня 2014 року, 19 серпня 2014 року та 08 жовтня 2014 року на загальну суму 3487, 16 грн. Проти вказаного вище періоду він не заперечує, але жодних питань чи претензій стосовно будь-яких заборгованостей у нього з ОСОБА_1 не було, позивачка не зверталася до нього з приводу сплати заборгованості за комунальні послуги, а якщо і зверталася, то він би мав сплатити грошові кошти і не треба було б звертатися до суду з цим позовом. Таким чином, вважає, що ОСОБА_1 не вчинила жодного заходу щодо досудового врегулювання спору з приводу заборгованості за комунальні послуги, а одразу звернулася до суду. Якщо б у позивача були претензії до нього з цього приводу, він би їх вирішив добровільно та не заперечував би. Відповідач є інвалідом 2 групи, відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому вважає, що не повинен сплачувати ОСОБА_1 судовий збір по даній справі. Позивачу особисто було призначено субсидію на займану мною площу будинку, у відповідності до його частки права власності домоволодіння по вул. Болонській, 105 у м. Харкові, що становить 38/100. Згідно повідомлення про призначення субсидії на ЖКП до особової справи № 35371, їй призначено субсидію на 48, 87 кв. м. та у повідомленні зазначений перерахунок сплати комунальних платежів. З вказаного розрахунку слідує, що йому призначено житлову субсидію з квітня 2015 року по березень 2016 року, та квітень 2016 року по березень 2017 року Враховуюче те, що відповідач призначено субсидію та вказано розрахунок його платежів за комунальні послуги по вул. Болонській, 105 у м. Харкові, ним у повному обсязі за 2015-2016 роки були сплачені комунальні послуги, на підтвердження чого він надає квитанції про сплату ним комунальних послуг за 2015-2016 роки, тому жодної заборгованості за 2015-2016 роки перед ОСОБА_1 він не має. На підставі вищевикладеного вважав, що мав би позивачці сплатити суму комунальних послуг в порядку регресу за період 2013-2014 років у розмірі 1743,58 грн., але вважає за можливе вирішити це питання не в судовому порядку, а добровільно.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу 18643 грн. 57 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги квитанції про сплату комунальних послуг та невірно визначила вартість сплачених ним комунальних послуг за спірний період. Крім того, судом першої інстанції не враховано наявність призначеної йому субсидії.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку та повинні утримувати його. З березня 2013 року по листопад 2016 року позивач несла витрати на утримання будинку та житлово-комунальні послуги, а тому відповідач має відшкодувати їй половину понесених нею витрат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в цій частині, оскільки він відповідає обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Частинами 3, 4 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку (квартири) зобовязані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сімї власника зобовязані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сімї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняє мешканців квартири від обовязку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог статті 162 ЖК України, наймач (власник) зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 540 ЦК України, якщо у зобовязанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обовязок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно статті 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Оскільки ОСОБА_2 не в повному обсязі приймає участі у сплаті за надані комунальні послуги, а ОСОБА_1 сплатила за комунальні послуги, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про стягнення половини витрат сплачених ОСОБА_1

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 38/100 частин житлового будинку по вул. Болонській, 105 у м. Харкові. За ОСОБА_1 визнано право власності на 62/100 частин вказаного будинку.

Сторони є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, газопостачання, електричної енергії.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченої суми за комунальні послуги в порядку регресу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину суми від сплати за комунальні послуги, сплачені позивачкою за період з травня 2009 року по травень 2012 року в сумі 5750 грн. 40 коп.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2014 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (справа № 645/5105/14ц).

В судовому засіданні було досліджено матеріали справи № 645/5105/14ц та було встановлено, що остання не містить копій квитанцій, які надані позивачем в обгрунтування доводів по цивільній справі № 645/3412/16-ц.

Як вбачається із квитанцій, даних позивачкою, вона за період з 15 березня 2013 року по 14 листопада 2016 року сплатила комунальні послуги у розмірі 39137 грн. 39 коп., проте, відповідачем надано квитанції про сплату ним 5096 грн. 08 коп.

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення у справі судом невірно визначено розмір платежів, який сплачувався відповідачем. Так, з наявних в матеріалах справи доказів наданих відповідачем в обгрунтування заперечень на позовну заяву вбачається, що протягом 2015-2016 років відповідачем сплачено 5096 грн. 08 коп., а не 925 грн. 13 коп., як помилково було встановлено судом першої інстанції. Сплата відповідачем комісійної винагороди не можу бути врахована при визначені суми заборгованості.

З урахуванням вищезазначеного, розмір відшкодування підлягає зменшенню з 19568 грн. 70 коп. до 17020 грн. 66 коп. (19568,70-5096,08/2).

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат.

У справі, яка переглядається, відповідач є інвалідом 2 групи.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України, в редакції яка діяла на час ухвалення судового рішення, судовий збір є складовою судових витрат.

Під судовими витратами слід розуміти витрати осіб, які беруть участь у розгляді справи, а у випадках їх звільнення від сплати судових витрат - держави, які вони несуть у зв'язку з розглядом та вирішенням конкретної справи.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 цього Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

За положеннями частин першої, другої статті 88 ЦПК України, в редакції яка діяла на час ухвалення судового рішення, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні вимоги закону містить стаття 141 ЦПК України.

Враховуючи, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, то судові витрати у розмірі 479 грн. 26 коп., понесені ОСОБА_1 у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається, що з 26 жовтня 2015 року та 25 жовтня 2016 року йому була призначена житлова субсидія з квітня 2015 року по березень 2017 року. Апелянтом не враховано, що право на отримання адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг поширюється на громадян, які проживають у житлових приміщеннях (будинках), в частині оплати ними користування житлом; утримання житла. Субсидії призначаються за наявності різниці між розміром плати за житлово-комунальні послуги, у межах соціальної норми житла та соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами і обсягом визначеного Кабінетом Міністрів України обовязкового відсотка платежу. Субсидія призначається одній із зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб. Матеріали справи не містять доказів, що сторони визначили порядок користування будинком та останній користується саме 38/100 частки будинку або остання виділена йому в натурі. Доказів того, що відповідачем у справі надані послуги споживаються в межах соціальних нормативів, матеріали справи також не містять.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року підлягає зміні.

Відповідно до вимог с. 141 ЦПК України колегія суддів здійснює розподіл судових витрат за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17020 грн. 66 коп.

Судові витрати у розмірі 479 грн. 26 коп., понесені ОСОБА_1 у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 78 грн. 92 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Повне судове рішення буде складено 10 квітня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді -

Повне судове рішення складено 10 квітня 2018 року.