Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 653/4029/15-ц

провадження № 61-5405св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне підприємство «Приватне орендне підприємство «Чонгар»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та приватного підприємства «Приватне орендне підприємство «Чонгар» на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 червня 2016 року в складі судді Крапівіної О. П. та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 вересня 2016 року в складі суддів: Вейтас І. В., Склярської І. В., Цуканової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Приватне орендне підприємство «Чонгар» (далі - ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар») про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення упущеної вигоди, матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 10 березня 2004 року затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_1 є власником ангара, що знаходиться на третьому кілометрі шосе Новодмитрівка - Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області. У вересні 2004 року ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» в особі його власника - екс-голови Генічеської районної державної адміністрації ОСОБА_2 незаконно, без згоди власника заволоділо указаним вище ангаром та розмістило у ньому сільськогосподарську техніку. Вказані дії відповідача позивач вважає незаконними, а також такими, що порушують його право власності.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив: поновити строк на звернення до суду з позовною заявою; зобов'язати ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» повернути йому ангар загальною площею 3 412,30 кв. м, який розташований на третьому кілометрі шосе Новодмитрівка - Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області; стягнути з відповідача на його користь вартість фізичного зносу ангара у розмірі 513 837,80 грн, вартість упущеної вигоди у розмірі 2 388 610 грн, вартість заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, судовий збір у розмірі 1 967,70 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15 червня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим цивільним позовом. Зобов'язано ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» повернути ОСОБА_1 ангар загальною площею 3 412,30 кв. м, розташований на третьому кілометрі шосе Новодмитрівка - Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області. Стягнуто з ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн та витрати за надання правової допомоги у розмірі 3 000 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами укладено договір найму ангара, строк найму сторонами не встановлено, тому вказаний правочин вважається укладеним на невизначений строк. Будь-яких доказів щодо примушування позивача до передачі ангара без його згоди до суду не подано, тому підстав для стягнення заявленої у позовній заяві шкоди немає. Позивач як власник спірного майна має право відмовитися від договору найму в будь-який час, а відповідач як наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві вказаний вище ангар, у разі припинення вказаного вище правочину.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 05 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині визначення статусу спірного майна як рухомого. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що зібраними по справі доказами підтверджено факт укладення між сторонами договору найму спірного ангара, строк найму не встановлено. Разом з тим спірний ангар є нерухомим майном, оскільки його переміщення є неможливим без знецінення та зміни його цільового призначення.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості фізичного зносу ангара, упущеної вигоди та моральної шкоди, направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, у решті судові рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що акт прийому-передачі не скріплений печаткою юридичної особи, а тому цей правочин є нікчемним. На цьому акті відсутні дані про його реєстрацію та інші істотні умови. Акт прийому-передачі нотаріально не посвідчений, його державна реєстрація не вчинялася.

У грудні 2016 року ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, вказуючи на те, що директор

ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» підписав акт приймання-передачі від 20 вересня 2004 року та на підставі цього акта користувався спірним майном. З 2004 року позивач протягом одинадцяти років не пред'являв жодної вимоги до відповідача щодо повернення спірного майна. Крім того, позивач особисто підписав акт прийманні-передачі від 20 вересня 2004 року, в якому зазначив, що вартість ангара повністю компенсована. ОСОБА_1 не має права вимагати повернення цього майна, оскільки він не є його власником.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог, крім визначення статусу спірного майна, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» мотивована тим, що реєстрацію спірного ангара за позивачем не було здійснено, а тому суди дійшли помилкового висновку, що останній є власником спірного майна та має право витребовувати його у відповідача.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Встановлено, що ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 10 березня 2004 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 і товариством з обмеженою відповідальністю «Сиваш», відповідно до умов якої останнє, в рахунок погашення боргу на виконання рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2002 року, передало ОСОБА_1 у власність ангар для ремонту і зберігання техніки, який знаходиться на третьому кілометрі шосе Новодмитрівка - Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області.

Між ОСОБА_1, який у 2004 році був засновником Приватного підприємства «Приватне сільськогосподарське підприємство «Веснянка» (далі - ПП «ПСП «Веснянка»), та ОСОБА_2 як директором ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» 20 вересня 2004 року було укладено акт прийому-передачі вказаного вище ангара для зберігання та ремонту сільськогосподарської техніки.

За змістом акта прийому-передачі від 20 вересня 2004 року ОСОБА_1 здав, а ОСОБА_2 прийняв ангар у постійне безстрокове користування. Претензій один до одного не мають, вартість ангара повністю компенсована. Акт затверджений підписами сторін та скріплений лише печаткою ПП «ПСП «Веснянка».

Звітом про визначення оціночної вартості нерухомого майна - ангара для ремонту і зберігання техніки, розташованого на третьому кілометрі шосе Новодмитрівка - Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області, від 15 квітня 2016 року визначено, що ангар нерозривно пов'язаний з землею його переміщення є неможливим без його знецінення та зміни призначення, тобто спірне майно є нерухомим.

Доказів оформлення ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на вищевказане майно до матеріалів справи не надано.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, указані норми встановлюють об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Звертаючись до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, позивач посилався на те, що спірний об'єкт нерухомості знаходиться у відповідача, а тому він як власник має право витребувати його.

Встановлено, що ОСОБА_1 набув права власності на спірний ангар на підставі ухвали Генічеського районного суду Херсонської області, яка не скасована та набрала законної сили, у подальшому передав це нерухоме майно у найм ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» на невизначений строк.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 763 ЦК України, якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Судам установлено, що позивач відмовився від договору оренди ангару, однак відповідач відмовляється його повертати, вважаючи, що він викупив ангар у позивача.

Частиною першою статті 785 ЦК України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суди, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач як власник спірного майна має право відмовитися від договору в будь-який час, а відповідач як наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві вказаний вище ангар у разі припинення договору найму.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що акт приймання-передачі не скріплений печаткою відповідача та на цьому акті відсутні дані про його реєстрацію, нотаріальне посвідчення й інші істотні умови, а тому договір найму є нікчемним, оскільки недійсність цього правочину прямо не встановлена законом, а судом недійсним він не визнавався.

Доводи касаційної скарги, що у зв'язку з незаконним використанням спірного майна ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» зобов'язане сплатити позивачу вартість упущеної вигоди, фізичний знос, моральну шкоду, не заслуговують на увагу, оскільки судами правильно встановлено на підставі зібраних по справі доказах, яким надана належна правова оцінка, що відповідач набув у найм указаний вище ангар за договором найму, що підтверджується актом прийому-передачі, який підписаний позивачем та скріплений печаткою ПП «ПСП «Веснянка», засновником якого був ОСОБА_1 Позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення вартості упущеної вигоди, фізичного зносу та моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не є власником спірного майна та не має право витребовувати його у відповідача, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_1 набув права власності на спірний ангар на підставі ухвали Генічеського районного суду Херсонської області, яка не скасована та набрала законної сили, та у подальшому передав його у найм ПП «Приватне орендне підприємство «Чонгар» на невизначний строк.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду першої інстанції у незміненій частині та апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та приватного підприємства «Приватне орендне підприємство «Чонгар» залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 червня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська