Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

12 квітня 2018 року

місто Дніпро

єдиний унікальний номер судової справи 201/18584/17

номер провадження 2/201/98/2018

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання Пісчанської Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про встановлення порядку користування квартирою та

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1С.) з позовом до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3В.), третя особа: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про встановлення порядку користування квартирою, яка згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2017 року була передана для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1)

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів (а.с.14-15). Також ухвалою судді від 03 січня 2018 року позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення зазначених у ній недоліків (а.с.12-13). У встановлений судом строк недоліки вищевказаної позовної заяви були усунуті позивачем (а.с.19-20), а також до суду 26 січня 2018 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.21-22).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про встановлення порядку користування квартирою (а.с.23-24).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 19 серпня 2014 року, свідоцтва про право власності на житло від 01 березня 2007 року їй та ОСОБА_2 належить на праві спільної власності квартира житловою площею 39,9 кв.м., загальною площею 70,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 усіляко перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, у звязку із чим вона була вимушена звернутися до правоохоронних органів, а також до суду із позовом про вселення. 6/8 частини спірної квартири, що належать відповідачам, складає 29,9 кв.м. житлової площі, позивачу 10,0 кв.м., що в натурі буде відповідати площі кімнати 12,9 кв.м. Позивач вважає за необхідне встановити порядок користування спільним майном, а саме просить встановити такий порядок користування спірною квартирою: у користування позивача виділити житлову кімнату 12,9 кв.м., що відповідає її частці у праві власності на квартиру; у користуванні відповідачів залишити житлову кімнату площею 17, кв.м. та 9,8 кв.м. та дві вбудовані шафи загальною площею 2,5 кв.м.; в загальному користуванні залишити кухню, вбиральню, ванну, коридор, балкон.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти ОСОБА_5» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідачі належним чином повідомлялися про призначене у справі судове засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_2 та малолітній доньці останньої ОСОБА_3, а саме: по 1/4 частині квартири належить зазначеним особам на підставі свідоцтва про право власності, виданого 03 березня 2007 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради та по 1/8 частині даної квартири належить позивачу та відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с. 7-9).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 вересня 2017 року було усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою № 41, розташованою в будинку № 48 по проспекту Героїв у місті Дніпрі, та вселено ОСОБА_1 до квартири № 41, розташованої в будинку № 48 по проспекту Героїв у місті Дніпрі (а.с.29-30). Рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Указаним судовим рішенням було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні належною останній на праві власності частиною квартири АДРЕСА_3, що полягає у обмеженні доступу до квартири.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно із положеннями статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як зазначено в ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За правилом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи зі змісту положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обовязки. Це конституційне положення повязане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів обєктами власності. Власність зобовязує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Зважаючи на те, що між співвласниками відсутня будь-яка згода та взаємопорозуміння, суд позбавлений можливості вирішити даний спір, оскільки яке б не було прийняте рішення та який би не був встановлений порядок користування спірною квартирою він буде порушувати права когось із співвласників квартири.

З урахуванням викладеного суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача та вважає за необхідне у задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою відмовити.

Ураховуючи результат вирішення справи судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягають.

З огляду на наведене суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про встановлення порядку користування квартирою відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлено 23 квітня 2018 року.

Суддя М.П. Ходаківський