АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/3538/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/11378/17

19 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

14 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, в якому просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділити в її користування ізольовану житлову кімнату площею 16, 8 кв. м., в користування ОСОБА_3 виділити ізольовану житлову кімнату площею 12, 0 кв. м. Місця загального користування, а саме: кухню площею 7,9 кв. м., ванну кімнату площею 2, 6 кв. м., вбиральню площею 1, 0 кв. м., коридор площею 4, 9 кв. м. та балкон 3, 8 кв. м. залишити у спільному користуванні сторін.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 була отримана на підставі рішення Мінської районної ради народних депутатів від 24.08.1981 року № 428 на сім"ю з чотирьох осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_2 та їх дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6. На даний час в цій квартирі зареєстрована вона та відповідач ОСОБА_3. Відповідач є її онуком, вона була його опікуном до його повноліття. Порядок користування вищевказаною квартирою між сторонами не визначений. Зазначила, що останнім часом між ними виникають сварки з приводу порядку користування спірною квартирою, що змушує її з чоловіком проживати в селі за межами м. Києва. Вона є інвалідом другої групи, а чоловік - інвалідом третьої групи і постійні нервові хвилювання з приводу неможливості користування спірною квартирою призводять до загострення захворювань. За таких обставин, вважає, що є всі підстави для встановлення між нею та відповідачем порядку користування спірною квартирою, який вказаний в її позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивачка є його бабусею, з того часу, як йому виповнилось 16 років бабуся з дідусем проживають в селі, а він за спільною домовленістю сам проживав у спірній квартирі. Ніяких перешкод у користуванні квартирою він ні бабусі, ні дідусю не чинив, коли вони приїзжали до м.Києва, то проживали в квартирі і вільно користувались нею. Запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою порушує його права, оскільки призведе до зменшення його долі в жилій площі в спірній квартирі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вимоги про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 виділення в її користування ізольованої житлової кімнати площею 16, 8 кв. м., а в користування ОСОБА_3- ізольованої житлової кімнати площею 12, 0 кв. м. Місця загального користування, а саме: кухню площею 7,9 кв. м., ванну кімнату площею 2, 6 кв. м., вбиральню площею 1, 0 кв. м., коридор площею 4, 9 кв. м. та балкон 3, 8 кв. м. залишити у їх спільному користуванні.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, невірно визначено характер правовідносин, що склались між сторонами. Зазначила, що суд першої інстанції не встановив який саме порядок користування спірною квартирою склався між сторонами. Висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_3 з 16 років сам проживає у спірній квартирі та користується нею на власний розсуд не грунтується на досліджених судом доказах. Судом не було враховано, що вона була піклувальником відповідача до його повноліття та ніколи не залишала його одного в спірній квартирі. Її доводи про те, що після закінчення юридичного факультету Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка відповідач без її згоди поселив у спірну квартиру свою співмешканку, почав вчиняти сварки та фактично користуватись всією квартирою, не були враховані судом. Відмовляючи в задоволенні її позову, суд необґрунтовано виходив з того, що запропонований нею порядок користування спірною квартирою погіршить права відповідача, оскільки йому було запропоновано виділити у користування кімнату, меншу за площею, ніж норма житлової площі, яка визначена і гарантована йому житловим законодавством. В рішенні суд не зазначив жодних обставин, які б не давали можливості відійти від ідеальних часток сторін у жилій площі в спірній квартирі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність. Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що виділення йому в користування меншої за площею кімнати в квартирі порушить його права, гарантовані житловим законодавством. Зазначив, що ніколи не чинив жодних перешкод позивачу в користуванні спірною квартирою, вона має ключі від неї і може в будь-який час там перебувати. В квартирі наразі він проживає сам, витрати по її утриманню з 2008 року несе самостійно, позивач весь цей час проживає в с. Талалаї Погребищенського району Вінницькій області. Посилався на те, що конфлікти з приводу користування спірною квартирою почали виникати між ним і ОСОБА_2 в 2017 році, після того, як дочка позивача ОСОБА_7 приватизувала і продала їх трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 не виконавши усної домовленості з батьками про придбання для них іншої квартири та перестала з ними спілкуватись і допомагати їм. Він весь час турбувався про дідуся та бабусю, допомагав їм в облаштуванні та утриманні будинку, привозив на медичний огляд до м.Києва.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягаєзадоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно ордеру серії Б №88671 від 08.09.1981 року, ОСОБА_4 на сім'ю з чотирьох осіб ( він, дружина - ОСОБА_2, доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6.) було надано в користування двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

В даній квартирі зареєстровані позивач та відповідач, квартира є неприватизованою.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру, загальна площа квартири АДРЕСА_3 кв. м, житлова - 28,8 кв. м..

Квартира складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 16,8 кв.м. та 12, 0 кв. м., а також кухні площею 7, 9 кв. м., вбиральні площею 1, 0 кв. м., ванної кімнати площею 2, 6 кв. м., коридору площею 4,9; 3,0 кв. м. та лоджії площею 3, 8 кв. м.

Згідно розпорядження Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації №543 від 21.06.2005 року, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_4, була призначена піклувальником над неповнолітнім онуком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою порушить права відповідача, визначені і гарантовані йому житловим законодавством ( ст.104 ЖК України), оскільки за цим варіантом поділу відповідачу запропоновано виділити у користування кімнату меншу за площею, ніж його норма житлової площі у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає, що він відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, статтею 47 Конституції України гарантується право кожного на житло.

Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Згідно ст. 51 ЖК Української РСР, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. (стаття 58 ЖК Української РСР)

Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частина 1 ст. 104 ЖК Української РСР передбачає, що член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладання з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього Кодексу.

Згідно ст. 63 ЖК Української РСР, предметом договору найму жилого приміщення будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора, тощо).

Відповідно до ст. 47 ЖК Української РСР, норма жилої площі встановлена у розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства в сукупності, варто дійти висновку, що член сім'ї особи, якій надано в користування квартиру, може отримати самостійне право користування ізольованим житловим приміщенням, якщо останнє відповідає тій житловій площі в квартирі, що припадає на цього члена сім'ї.

Оскільки в ході розгляду справи було достовірно встановлено, що запропонований ОСОБА_2 варіант визначення порядку користування житловим приміщенням, а саме шляхом виділення ОСОБА_3 в користування ізольованої кімнати площею 12 кв. м., погіршить права відповідача, на якого в спірній квартирі припадає 14.4 кв.м. житлової площі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як призведуть до обмеження прав відповідача, гарантованих йому житловим законодавством.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з'ясував, який порядок користування житлом склався між сторонами, а вважав, що відповідач проживав у спірній квартирі сам з 16 років, а позивач мала змогу там вільно проживати і перебувати за потреби, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом, у відповідності до ст. 265 ЦПК України, в описовій частині рішення зазначено стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, зокрема, викладено доводи ОСОБА_3 про те, що він в квартирі проживає сам з 16 років і користується нею на власний розсуд, проте за потреби вільно надає дідусю ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_2 можливість там проживати і перебувати.

Відповідність таких доводів дійсним обставинам судом не перевірялася та в мотивувальній частині рішення не встановлювалася, а тому доводи скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо тверджень апелянта про те, що суд допустив неповноту судового розгляду, оскільки не встановив, який порядок користування житлом склався між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Так, уставлений порядок користування житлом враховується судом при вирішенні спору у тому випадку, якщо за положеннями чинного законодавства встановити порядок користування є можливим і спір виник лише стосовно можливих варіантів такого порядку користування.

У даній справі суд дійшов висновку про неможливість встановлення між сторонами порядку користування спірним житлом у тому вигляді, як того просить позивач, оскільки це суперечить змісту статей 63, 65, 104 ЖК Української РСР, тобто є неможливим в силу закону.

Так, з матеріалів справи вбачається, що житлова площа спірної квартири складає 28,8 кв. м., тобто на її користувачів: ОСОБА_2 і ОСОБА_3, припадає по 14,4 кв.м. житлової площі.

Позивач просить виділити їй в користування кімнату площею 16,8 кв.м., а відповідачу - 12,0 кв.м., таким чином, збільшуючи площу, що припадає на неї на 2,4 кв.м., і зменшуючи площу, що припадає на ОСОБА_3 на 2,4. кв.м..

В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року (з наступними змінами і доповненнями) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що, в силу ст.104 ЖК, суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого

приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього.

Таким чином, користувачу - члену сім'ї наймача, може бути виділено у окреме користування ізольоване приміщення, яке є меншим, ніж та площа в житлі, що на нього припадає, якщо між ним і іншими користувачами є угода щодо зайняття ним цього приміщення і якщо він на власний розсуд погоджується отримати в користування менше приміщення.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 заперечував проти існування домовленості з ОСОБА_2 щодо зайняття ним меншої за площею кімнати в квартирі, а тому, враховуючи, що відповідач не погоджується з виділенням йому в користування приміщення, меншого ніж та площа, що припадає на нього, а позивач вимагає виділити їй кімнату більшою площею - 16,8 кв.м., встановлення порядку користування квартирою відповідно до заявленого ОСОБА_2 варіанту є неможливими в силу закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що при встановленні порядку користування можливо відійти від ідеальних часток, оскільки неможливо забезпечити їх повну відповідність, колегія суддів відхиляє, оскільки стаття 104 ЖК Української РСР прямо визначає, що особі може бути виділено в користування ізольовану кімнату такої площі, яка припадає на неї в квартирі.

Приміщення меншої площі може бути виділено особі лише за її згодою, у випадку, якщо вимога про поділ заявлена саме нею.

У даному випадку позивач ОСОБА_2 не просила виділити їй меншу за площею кімнату в квартирі, а тому встановлені ст. 104 ЖК Української РСР обмеження повинні враховуватися при вирішенні спору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що принцип допустимості відступлення від ідеальних часток застосовується при встановленні порядку користування майном, яке перебуває у спільній власності сторін спору, так як встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

У даній справі квартира АДРЕСА_2 не перебуває у власності сторін, тобто ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мають лише право користування нею, а тому, відступлення від ідеальних часток площі, що припадає на кожного з них, призведе до безпідставного обмеження всього обсягу прав відповідача щодо цього житла.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року

Головуючий: Судді: