АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №760/24319/17

провадження № 22-ц/796/3806/2018

19 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Щербенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дриглівська сільська рада Чуднівського району Житомирської області, про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року у складі судді Букіної О.М.,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Дриглівська сільська рада Чуднівського району Житомирської області, про визнання заповіту недійсним.

Посилалась на ті підстави, що з 17 грудня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, якому належала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі були зареєстрована вона та двоє малолітніх дітей.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер.

За свого життя ОСОБА_3 склав на її користь заповіт, який був посвідчений 06 грудня 2013 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шамрай Л.І.

Звернувшись з заявою про прийняття спадщини вона дізналась про існування заповіту на ім'я ОСОБА_2 від 27 травня 2015 року, посвідченого посадовою особою виконавчого комітету Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області.

Зазначила, що на день посвідчення заповіту ОСОБА_3 було 83 роки, він не розумів значення своїх дій.

В порядку забезпечення позову просила накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 оскільки відповідач може здійснити її відчуження, що може значно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києві від 10 листопада 2017 року заяву задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року та зобов'язати уповноважені органи внести відповідний запис про скасування арешту до державних реєстрів.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивачем не надано доказів, які свідчать про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Складаючи заповіт на користь відповідача спадкодавець реалізував належне йому право, а тому твердження позивача про порушення її прав, як спадкоємця, не можна розглядати як очевидний факт.

Крім цього, на спірне нерухоме майно накладено арешт ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року у справі № 760/4463/15-ц, про яку позивачу було достеменно відомо.

На дату звернення з даним позовом заборона на відчуження майна не була знята, а тому у нотаріуса, який веде спадкову справу, відсутні правові підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину та реєстрацію спадкового майна за відповідачем.

Застосування судом арешту щодо спадкового майна слід розглядати як необґрунтоване обмеження права відповідача на набуття майнових прав на спадкове майно, яке набуте відповідачем на підставі заповіту.

Крім цього, заява про забезпечення позову була подана з порушенням вимог ст. 151 ЦПК України. Копію заяви не було надіслано відповідачу, чим обмежено встановлені гарантії щодо забезпечення реальної можливості захисту своїх прав при вирішенні заяви про забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість. Зазначила, що наявність заборони на відчуження спірної квартири не завадило державному реєстратору вчинити дії по скасування запису про право власності ОСОБА_1 та проведенню реєстрації права власності за ОСОБА_3, що свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_2, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з характеру спору, тієї обставини, що на момент укладення оспорюваного заповіту від 27 травня 2015 року спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, оспорюваним заповітом померлий заповів все належне йому на праві власності майно, в тому числі і спірну квартиру, відповідачу, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Висновок суду першої інстанції є правильним з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2013 року ОСОБА_6 заповів все своє майно ОСОБА_1

17 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

27 травня 2015 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, за яким все належне йому майно заповів ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 14 березня 2014 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом.

09.11.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 27 травня 2015 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 недійсним.

Таким чином вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу спадкового майна - квартири АДРЕСА_3, що належала спадкодавцю на праві власності.

З огляду на обставини справи, висновок суду про необхідність накладення арешту на нерухоме майно, з приводу якого виник спір, є розумним та адекватним відповідно до заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду не існує, оскільки на вищевказане нерухоме майно було накладено арешт в іншій справі, є необґрунтованими.

Забезпечення позову у справі №760/4463/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним, яка розглянута судом, не може слугувати гарантією виконання можливого рішення суду в даній справі.

Відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що спадкодавець, складаючи заповіт, належним чином реалізував свої права, не відносяться до обставин, які можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З огляду на те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом, а відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, посилання в апеляційній скарзі на накладення арешту на майно, яке відповідачу фактично не належить, є необґрунтованими.

Вжитий судом вид забезпечення позову відповідає змісту заявлених позовних вимог, оскільки запобігає, в тому числі, можливості вчинення нотаріусом дій, спрямованих на видачу свідоцтва про право на спадщину на підставі оспорюваного правочину.

Положення п.4 ст.151 ЦПК України в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, регулювали правила подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви з метою запобігання порушення права інтелектуальної власності.

В даному випадку заява про забезпечення позову подана одночасно з позовної заявою. Крім цього, даний позов не спрямований на захист права інтелектуальної власності.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що до заяви не було надано її копії відповідно до кількості осіб, щодо яких просять вжити заходи забезпечення позову, та документ, що підтверджує сплату судового збору, також підлягають відхиленню.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких підстав є необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині обмеження судом встановлених гарантій для відповідача щодо забезпечення реальної можливості захисту своїх прав при вирішенні питання про забезпечення позову.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування з наведених у апеляційній скарзі доводів не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді