Справа № 573/562/18
Номер провадження 4-с/573/5/18
У Х В А Л А

( вступна і резолютивна частина)

19 квітня 2018 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Черкашиної М. С.

з участю секретаря: Терещенко О. В.,

скаржника (стягувача) : ОСОБА_1,

державного виконавця: Опанасенко Н.О.,

боржника : ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля скаргу ОСОБА_1 на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.03.2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951,

П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_3 щодо скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 березня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_3 щодо скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 березня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області. Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом вказаного вище строку до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд Сумської області.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України повний текст ухвали буде виготовлено 20 квітня 2018 року.

Суддя: (підпис)

Копія. Згідно з оригіналом.

Суддя Білопільського районного суду М. С. Черкашина

справа № 573/562/18

У Х В А Л А

Іменем України

( повний текст )

19 квітня 2018 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Черкашиної М. С.

з участю секретаря: Терещенко О. В.,

скаржника (стягувача : ОСОБА_1,

державного виконавця: Опанасенко Н.О.,

боржника: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля скаргу ОСОБА_1 на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.03.2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.03.2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951. Скаржник мотивує свої вимоги тим, що на підставі рішенням Білопільського районного суду Сумської області видано виконавчий лист № 2-291 від 19 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки Олександри, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частки, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь ОСОБА_1 Після набрання законної сили рішення, зазначений виконавчий лист предявлено до примусового виконання. Оскільки боржник ухилявся від сплати аліментів, постановою державного виконавця від 06 листопада 2015 року в рахунок забезпечення погашення боргу було накладено арешт нерухоме майно, зокрема на ? частки належної боржнику частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а інша ? частки квартири належить ОСОБА_1 Оскільки Боржник ОСОБА_2 працює за межами України, у березні 2018 року по приїзду в Україну йому стало відомо, що йому, як боржнику по аліментах заборонений виїзд за межі України. ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_1 в обмін на аліменти подарувати у власність дочці ОСОБА_5 належну йому ? частину зазначеної квартири, на що скаржниця погодилася. Коли сторони виконавчого провадження прибули до державного виконавця Опанасенко Н.О. вона розяснила, що спочатку вона за заявою стягувача закриває виконавче провадження та знімає арешт із квартири, потім сторони отримують дозвіл органу опіки та піклування, а потім укладають нотаріально посвідчений договір. На запитання стягувача про можливі наслідки в разі не укладення правочину щодо відчуження квартири та наявного боргу, виконавець їй пояснила, що у неї буде можливість знову звернутися із заявою і подати виконавчий лист і обовязок щодо сплати аліментів та вся заборгованість поновиться. 30.03.2018 року після отримання позитивного рішення органу опіки та піклування щодо продажу квартири, боржник ОСОБА_2 у категоричній формі відмовився дарувати належну йому ? частини квартири дочці, мотивуючи тим, що борг по аліментах був меншим, ніж вартість цієї частки квартири. Після цього 02.04.2018 року вона звернулась знову із заявою про поновлення виконавчого провадження, але ОСОБА_3 пояснила, що це буде нове виконавче провадження, а прострочена заборгованість по аліментах ОСОБА_2 стягуватись не буде, так як згідно постанови 26.03.2018 року борг відсутній, про що зазначено у описовій частині постанови. Скаржник стверджує, що особисто вона ніяких заяв не писала, текст заяви готувала сама ОСОБА_3, а вона лише розписалася у двох паперах, повіривши державному виконавцю. Вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови ОСОБА_3 грубо порушила положення абз. 5 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до якого повинна розяснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обовязки, а також ввела сторони в оману не пояснивши про наслідки повернення виконавчого листа та зняття арешту із квартири до закінчення виконавчого провадження. Просить поновити строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_3 щодо скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 березня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951 та скасувати зазначену вище постанову.

У судовому засіданні ОСОБА_1 скаргу підтримала та додатково пояснила, що до неї звернувся її колишній чоловік ОСОБА_2 із пропозицією подарувати належну йому ? частину спірної квартири в рахунок погашення аліментів, оскільки йому було заборонено виїжджати за межі України. Крім цього на квартиру також був накладений арешт в ході примусового стягнення аліментів. 26.03.2018 року вона звернулася до державного виконавця Опанасенко Н. О. із питанням щодо знаття арешту із спірної квартири для майбутнього укладення договору купівлі продажу квартири, оскільки їй пояснили, що договір дарування можливо в подальшому оскаржити. Виконавець пояснила їй, що для зняття арешту їй потрібно забрати виконавчий лист, крім того, для зняття арешту потрібно, щоб був відсутній борг. Вона запитала про те, що буде, якщо ОСОБА_2 відмовиться укладати договір, на що виконавець їй сказала, що знову звернетесь до виконавчої служби із виконавчим листом. Далі ОСОБА_3 сказала підписатися їй у двох папірцях, які ж сама роздрукувала, проте вона їх не читала. Приїхавши додому вже ввечері, із електронного реєстру переконалася в тому, що арешт знято та передзвонила ОСОБА_2 сказала, що можна займатися оформленням документів на квартиру. Про відсутність заборгованості за аліментами дізналася лише 02.04.2018 року, коли знову звернулася до виконавчої служби, тобто коли колишній чоловік відмовився укладати договір. ОСОБА_4, ОСОБА_3 ввела її в оману, щодо наслідків підписання вказаних нею документів, не ознайомилася із ними приміщенні ВДВС в момент підписання, оскільки повірила державному виконавцю на слово. Далі вона зверталася до поліції з приводу неправомірних дій державного виконавця, проте відповіді на сьогодні ще не отримала. Таким чином вважає, що вона пропустила строк звернення з даною скаргою з поважних причин.

ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що є боржником у виконавчому провадженні про стягнення із нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_5, матірю якої є його колишня дружина ОСОБА_1 На даний час у нього інша сімя та на утриманні двоє малолітніх дітей, тому він не має можливості сплачувати аліменти, що призвело до заборгованості із їх сплати. Оскільки ? частина квартири за адресою : смт. Миколаївка, вул. Степова, 7/1, де проживає ОСОБА_1 належить йому, він запропонував своїй колишній дружині звернутися до виконавчої служби щодо зняття арешту із його майна та подальшого переоформлення квартири за рахунок боргу по аліментах. ОСОБА_1 погодилася, та 26.03.2018 року поїхала до Білопільського ВДВС, де забрала виконавчий лист і передзвонила йому та сказала, що арешт із майна боржника знято. Надалі вона зателефонувала та сказала, щоб він сам займався переоформленням документів на квартиру. Але оскільки за проведення оцінки майна та виготовлення технічних документів потрібно сплачувати значні кошти, він заперечив і сказав, щоб переоформляти не буде по причині відсутності грошей. Проте, він не відмовляється переоформити належну йому ? частину спірної квартири на дочку. Спір із колишньою дружиною виник після того, як вона сказала переоформляти його частку квартири за свої кошти.

Державний виконавець Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечила, оскільки вважає, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 березня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951 діяла відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» ( далі Закон). Так, в ході примусового виконання рішення суду у звязку із заборгованістю, яка виникла у боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів державним винесена 03.11.2015 року постанова про арешт майна та коштів боржника. 22.03.2018 року від боржника ОСОБА_6 було відібрано пояснення по факту несплати аліментів та відповідно до ст. 71 Закону складено протокол про притягнення боржника до адміністративної відповідальності в порядку ст. 183-1 КУпАП, з метою залучення останнього до суспільно корисних робіт за рахунок яких в подальшому стягувати аліменти.

26 березня 2018 року до неї звернулася ОСОБА_1 з приводу звільнення з-під арешту майна боржника ОСОБА_2 та повернення виконавчого документу без подальшого виконання, оскільки стягувач домовилася із боржником добровільно вирішити питання щодо продажу ? частки спільної квартири. Вичерпний перелік підстав звільнення майна та коштів з-під арешту визначений ст. 40, ст. 59 Закону. Так, згідно із ч. 4 ст. 59 Закону підстава зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини у разі виконання такої категорії справ як стягнення аліментів є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Далі, відповідно до положень ст. 40 Закону у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документу до суду, який його видав, арешт, накладений на майно ( кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються із Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. Оскільки метою звернення ОСОБА_1 до ВДВС було саме зняття арешту із майна боржника ОСОБА_2, скаржнику було розяснено, що в такому випадку відбирається заява про повернення виконавчого документу, на що остання погодилася. Крім того, ОСОБА_1 було запитано щодо наявного боргу по сплаті аліментів, так як арешт знімається лише при відсутності боргу, на що ОСОБА_1 відповіла, що їй нічого від ОСОБА_2 не потрібно. Далі, 26 березня 2018 року від ОСОБА_1 була відібрана заява про повернення виконавчого документу без подальшого виконання, приєднана до матеріалів провадження. Відповідно до п. 1 ч .1 ст. 37 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Одночасно із цим державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу. Копія зазначеної постанови разом із виконавчим документом була вручена ОСОБА_1 в той же день, про що скаржниця особисто засвідчила своїм підписом на оригіналі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.03.2018 року. Доводи скарги про те, що ОСОБА_1 ставила свої підписи невідомо під чим та те, що їй не розяснювалися наслідки повернення виконавчого листа не відповідають дійсності.

02 квітня 2018 року до неї знову звернулася ОСОБА_1 із виконавчим листом про стягнення аліментів із ОСОБА_2 та стягненні боргу. Крім того попросила обмежити боржника у праві виїзду за кордон. На що їй було надано відповідь про те, що борг відсутній, оскільки стягувач звернулася із листом про повернення виконавчого документа 26.03.2018 року, вказавши у заяві, що матеріальні претензії відсутні.

Заслухавши скаржника ОСОБА_1, боржника ОСОБА_2, державного виконавця Опанасенко Н.О., повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали скарги та матеріали виконавчого провадження № ВП 26612951 та оцінивши їх у сукупності, з точки зору обєктивності, достатності та взаємозвязку, суд приходить до висновку, що доводи, зазначені у скарзі, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Обов'язковість рішень суду полягає у тому, що вони не можуть бути скасовані або змінені будь-якими адміністративними або державними органами, громадськими організаціями тощо та їх посадовими чи службовими особами; ці органи та особи не можуть винести іншого рішення у цій судовій справі; ці органи та особи не можуть приймати актів, що суперечать рішенню суду, виходячи із припущення про його неправильність; жоден орган, крім вищестоящого суду, не може скасувати рішення суду.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону «Про виконавче провадження»).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Білопільському РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області перебувало виконавче провадження № 26612951 відносно ОСОБА_2, відкрите 20.05.2011 року на підставі виконавчого листа Білопільського районного суду № 2-291, про стягнення з останнього аліментів на користь ОСОБА_1 по ? частині але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, з матеріалів виконавчого провадження № 26612951 вбачається, що 03.11.2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника, копії яких направлено сторонам до відома та до відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Білопільського РУЮ у Сумській області для виконання. На підставі вказаної постанови до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про обтяження відносно майна ОСОБА_2

Однією з підстав повернення виконавчого документу стягувачу, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" є лист, заява стягувача.

26 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ВДВС Білопільського РУЮ із заявою про повернення без подальшого виконання виконавчий листа № 2-291 від 19.05.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів ? частини. У заяві зазначено про те, що матеріальних претензій до боржника не має, борг відсутній.

Факт підписання даної заяви скаржником ОСОБА_1 у суді знайшов своє підтвердження і скаржником не заперечується, оскільки державний виконавець хоча і надрукувала заяву на компютері, проте суд вважає, що у ОСОБА_1 був час та можливість ознайомитися із її змістом. Щодо відсутності матеріальних претензів до боржника, зазначених у заяві, державний виконавець пояснила, що така процедура зняття арешту і ОСОБА_1 із цим погодилась.

Згідно із вимогами п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, у випадку якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Отже, на підставі даної заяви 26 березня 2018 року державним виконавцем Білопільського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області ОСОБА_3 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачові згідно із п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки наявна заява останньої.

Таким чином, в судовому засідання встановлено, що підставою для винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу була саме заява ОСОБА_1, яка з метою зняття арешту із квартири, звернулася до державного виконавця. А оскільки підставою для зняття арешту є повне погашення заборгованості або її відсутність, скаржник повідомила виконавця, що нічого їй від боржника не потрібно, даючи таким чином ОСОБА_3 зрозуміти, що матеріальних претензій до ОСОБА_2 у ОСОБА_1 немає, враховуючи наявні домовленості сторін щодо відчуження спірної квартири в майбутньому.

ОСОБА_4, твердження скаржника щодо бездіяльності державного виконавця та невжиття останнім заходів щодо розяснення наслідків зняття арешту та повернення виконавчого документу без виконання є такими, що спростовуються матеріалами виконавчого провадження та показами самої скаржниці в вудовому засіданні.

Крім того, скаржник заявляла в судовому засіданні, що події відбувалися в обідню перерву і виконавець поспішала на обід, отже нічого не пояснила.

Проте, як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 після підписання ОСОБА_1 заяви, винесла постанову оскаржувану постанову про повернення виконавчого документа, копія якої була вручена скаржнику для відома ( і не заперечується останньою), та відібрано підпис на оригіналі постанови у тому, що скаржник отримала копію постанови та виконавчий лист на руки. Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що вона розписалася в папірцях ( один із яких постанова від 26.03.2018 року), не ознайомившись із ними, не відповідає дійсності, оскільки копія постанови була їй вручена, і вона мала реальну можливість ознайомитися із нею в будь-який час.

ОСОБА_1 також зазначила, що приїхавши додому, ввечері, відкрила єдиний реєстр та пересвідчилася, що арешт знятий, тобто мета, із якою вона зверталася до виконавчої служби нею була досягнута.

Виходячи зі змісту частини 3 статті 451 ЦПК якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, з огляду на відсутність доказів того, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець діяла всупереч вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а постанова про повернення виконавчого документу стягувачу ВП № 26612951 від 26 березня 2018 року, винесена державним виконавцем Білопільського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в ході примусового виконання виконавчого листа Білопільського районного суду Сумської області № 2-291 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 по ? частині але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження», суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 19, 127 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції з захисту прав та основоположних свобод, ст. ст. 1, 13, 18, 37, 48, 74 Закону України Про виконавче провадження», в редакції 2016 року, ст. ст. 18, 258-260, 447, 451 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_3 щодо скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 березня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_3 щодо скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 березня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 26612951 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області. Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом вказаного вище строку до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд Сумської області.

Повний текст ухвали виготовлено і підписано 20 квітня 2018 року.

Суддя: