Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 335/7742/17 Головуючий у 1-й інстанції Шалагінова О.В.
Номер провадження 22-Ц/778/949/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, комунального підприємства «Наше місто», третя особа - ОСОБА_6, про визначення порядку користування квартирою, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, комунального підприємства «Наше місто», третя особа - ОСОБА_6, про визначення порядку користування квартирою, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_5 посилалася на те, що їй та відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 3-кімнатна квартира АДРЕСА_1. Квартира складається із 3-х ізольованих кімнат, кожна з яких має житлову площу 15,08 кв.м, 13.18 кв.м., і 17,96 кв.м., житлова площа складає 46,22 кв. м, загальна площа 71,40 кв.м. ОСОБА_5 у квартирі належить 5/12 її частин. У спірній квартирі зареєстрована та мешкає мати сторін ОСОБА_6, третя особа у справі, а також ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4

Оскільки з відповідачами виникають суперечки стосовно порядку користування квартирою, в добровільному порядку відповідач ОСОБА_3 з сином перешкоджають користуватися позивачу її частиною квартири, тому позивач бажає визначити порядок користування квартирою

Відповідач ОСОБА_3 не бажає розділити особові рахунки, щоб кожний оплачував квартплату за свою частину квартири. Сама відповідач ОСОБА_3 має велику заборгованість по оплаті за квартиру та комунальні послуги. З боку позивача заборгованості по оплаті за квартиру та комунальні послуги немає. Крім того, позивач має намір розпорядитися своєю частиною квартири, тобто продати її.

ОСОБА_5 з урахуванням часток у праві власності належить 19,27 кв.м жилої площі, а відповідачам ОСОБА_3 26,95 кв.м. жилої площі. Позивач згодна, щоб їй була виділена житлова кімната площею 17,96 кв.м., а відповідачам ОСОБА_3 -житлові кімнати 15,08 кв.м. та 13,18 кв.м. Згідно з ідеальними частками розділити квартиру неможливо.

На підставі викладеного, позивач просила суд, визначити порядок користування квартирою № 15 у будинку № 3-А по вул. Південноукраїнській у м. Запоріжжя, виділивши ОСОБА_5 в користування кімнату житловою площею 17,96 кв.м, а відповідачам кімнати житловою площею 15,08 кв.м. та 13,18 кв.м., усі підсобні приміщення, а саме кухню, ванну, туалет, коридор та комори залишити в загальному користуванні, та зобов'язати КП «Наше місто» відкрити окремі особові рахунки на ОСОБА_5 - на кімнату 17,96 кв.м, та на ОСОБА_3 - на кімнату 15,08 кв.м. та 13,18 кв.м.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою № 15 у будинку № 3-А по вулиці Південноукраїнській у місті Запоріжжі, виділивши в користування ОСОБА_5 -кімнату житловою площею 17,96 кв.м, ОСОБА_3 та її неповнолітньому сину ОСОБА_4 - кімнату житловою площею 15,08 кв.м з балконом 0,6 кв.м та кімнату житловою площею 13,18 кв.м.

Кухню, ванну, туалет, коридор та комори залишено у загальному користуванні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. ,

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутня взаємна згода на здійснення права спільної часткової власності та встановлення порядку володіння і користування спільним майном за домовленістю, тому необхідно визначати такий варіант користування квартирою, який найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників, яке за розміром фактично відповідає розміру часток співвласників у праві власності, та не порушує права останніх.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

При встановленні порядку користування кожному із співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності на неї. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в самостійні об'єкти власності кожного з них.

Вказана правова позиція зазначена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-12цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 3-кімнатна квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 2195 від 22.11.2006 власниками квартири № 15 у буд. ЗА по вул. Південноукраїнській у м. Запоріжжі були ОСОБА_7 - 1/4 частина, ОСОБА_6 - 1/4 частина, ОСОБА_3 - 1/4 частина, ОСОБА_4 -1/4 частина. (а.с. 5).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2008, виданого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори р.№2-1441, 1/3 частину від частини у квартирі АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_7, який помер 01.12.2007 успадкувала ОСОБА_5 (а.с. 7), частка зареєстрована у ОП «ЗМБТІ» 20.08.2008 (1/12 частка) (а.с. 8).

14.10.2008 ОСОБА_6 відповідно до договору дарування від 14.10.2008, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 р.№2048, подарувала ОСОБА_5 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 (а.с. 11).

Отже, ОСОБА_5 у квартирі належить 5/12 її частини, що відповідає 19,27 кв.м. жилої площі, а частка ОСОБА_3 (1/3) - 15,40 кв.м та ОСОБА_4 (1/4) -11,55 кв.м, загалом на долю відповідачів припадає - 26,95 кв.м жилої площі

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що квартира складається із 3-х ізольованих кімнат, кожна з яких має житлову площу: 15,08 кв.м, яка має балкон, 13,18 кв.м, і 17,96 кв.м, житлова площа складає 46,22 кв.м, загальна площа 71,40 кв.м (а.с. 9-10).

У спірній квартирі зареєстровані та мешкають мати сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4

В позові ОСОБА_5 вказувала, що між співвласниками не досягнуто домовленості в добровільному порядку щодо користування квартирою. Враховуючи неприязні відносини, які склалися між сторонами, користування спірною квартирою без визначення порядку такого користування, фактично є неможливим. Не виділення позивачу будь-якого приміщення позбавляє її взагалі права користуватися цим майном.

Квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат, позивач просить виділити житлову кімнату площею 17.96 кв. м., а відповідачам ізольовані житлові кімнати 15.06 кв. м., яка має балкон 0.6 кв.м. та кімнату 13.18 кв. м., в загальному користуванні залишити: кухню, ванну кімнату, туалетну кімнату, коридор та комори. Згідно ідеальнгих часток розділити квартиру неможливо.

Разом з тим, оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, за таких обставин допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЩІК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виділивши у користування ОСОБА_5 житлову кімнату площею 17.96 кв. м., що на 1,31 кв. м. менше від ідеальної частки, а ОСОБА_3 15.08 кв. м. з балконом , що на 0.32 кв. м. менше від ідеальної частки, а ОСОБА_4 13.18 кв.м., що на 1.63 кв. м. більше від ідеальної частки, а в сукупності відповідачам виділено дві кімнати житловою площею 28.26 кв. м., що на 1.31 кв. м. більше від ідеальних часток у праві власності на квартиру ( 15.40+11.55=26.95 кв. м.), суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий порядок користування спільною квартирою враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є однією сім'єю, виділення у їх користування кімнат більшою площею відповідає вимогам розумності та справедливості та прав ОСОБА_5 не порушує, при цьому квартира залишається у спільній частковій власності сторін.

Зважаючи на встановлені судом обставини та вищенаведену правову позицію, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, обґрунтовано дійшов до переконання, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не призведе до суттєвого порушення прав та законних інтересів відповідачів, як співвласників квартири. Натомість, відмова позивачу у позові позбавить його взагалі фактичного користування квартирою.

Отже, рішення суду першої інстанції щодо встановлення порядку користування квартирою шляхом виділення ОСОБА_5 в користування житлової кімнати площею 17,96 кв.м., відповідачам житлових кімнат площею 15,08 кв. м., 13.18 кв.м. та залишення допоміжних приміщень у спільному користуванні відповідає нормам матеріального права та встановленим в судовому засіданні обставинам. При цьому прозивач ОСОБА_5 не заперечувала про виділення їй житлової кімнати меншою площею, ніж їй належить від реальної ідеальної частки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що крім зазначених осіб, в спірній квартирі з 1994 року мешкає чоловік відповідача ОСОБА_9 є безпідставними, оскільки, наявність у спірній квартирі інших осіб, які не є її співвласниками, не може слугувати підставою для позбавлення або обмеження власника права фактичного користування своїм майном.

Крім того, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції було встановлено, та не заперечувалося представником відповідача ОСОБА_3, що ОСОБА_9 має на праві власності житлове приміщення, в якому він зареєстрований.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач має на праві власності інше житло та проживає за іншою адресою, суд не бере до уваги, оскільки зазначене не позбавляє її права на користування спірною квартирою та виділення їй в користування окремої житлової кімнати.

Вказане випливає з положень Конституцій України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та базується на них.

Так, Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також колегія не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що проживання ОСОБА_3, її чоловіка ОСОБА_9 та їх сина ОСОБА_4 в певних кімнатах та проведення ними ремонту в цих кімнатах не має правового значення для перешкоди позивачу у праві користування власністю, оскільки її чоловік не є співвласником спірної квартири.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді апеляційної інстанції і спростовуються зазначеними по справі доказами.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, зокрема, про те, що не залучено до участі в справі орган опіки та піклування, позовом погіршуються умови проживання неповнолітнього сина, на переконання апеляційного суду, не спростовують висновки суду першої інстанції про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог і не є підставою, в силу викладеного, для задоволення апеляційних вимог.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено протягом 10 днів.

Головуючий

Судді: