Справа № 182/5769/16-ц
Провадження № 2/0182/386/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.04.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі об»єднану цивільну справу за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, набутого за час шлюбу та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

24.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовами до відповідача про поділ спільного майна подружжя та визнання договору купівлі продажу недійсним.

На підтвердження своїх позовних вимог посилається на наступне.

03.06.1995 року він уклав шлюб з ОСОБА_6, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Нікопольської міської ради за актовим записом № 359. Однак, спільне життя з відповідачкою не склалось і рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.07.2011 року шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачка вдруге вийшла заміж і змінила прізвище на «Павлова». Згідно вимог чинного законодавства України, позивач не має правових підстав для отримання в органах РАГС інформації, яка б підтверджувала даний факт. За час перебування у шлюбі, приблизно у 2000 році, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за спільною згодою та в інтересах сімї було придбане жиле приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Угода про купівлю -продаж була ними оформлена на імя відповідачки. Влітку 2016 року він з веб-сайту «ОІХ.иа» дізнався, що ОСОБА_4 без його відома здійснює продаж спірної квартири. На даному сайті були розміщені опис та фото квартири, місце її розташування, а також умови продажу. Дізнавшись про даний факт, він одразу звернувся до відповідачки з вищевказаного приводу, вказавши на незаконність продажу квартири без його відома та запропонувавши мирним шляхом вирішити це питання. Але, порозуміння вони не знайшли, що змушує його звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до положень ст.368, 372 ЦК України, ст.60, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на вищевказані обставини та положення ст.368, 372 ЦК України, ст.60, 69,70 СК України, вважає, що поділ вищевказаної квартири повинен бути вирішений шляхом виділення йому та відповідачці по 1/2 її частині. Оскільки правовстановлюючі документи на спірну квартиру у нього відсутні і він не має доступу до квартири, то не має й змоги звернутися до субєктів оціночної діяльності для проведення експертної оцінки для визначення вартості квартири та ціни позову. Вважає, що оціночна вартість ? частини спірної квартири складає 55 000 гривень і сааме, виходячи з цієї суми, ним був сплачений судовий збір. Частиною 2 ст.80 ЦПК України передбачено, якщо на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Якщо суд, відповідно до положень ч.2 ст.80 ЦПК України, визначить судовий збір у більшому розмірі, ніж у тому, який був ним сплачений, він зобовязується його доплатити. За таких обставин звернувся до суду і просить поділити майно, яке було набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2; визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, а саме судовий збір та витрати на отримання правової допомоги.

26.12.2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі продажу недійсним.

На підтвердження своїх позовних вимог посилається на наступне.

16.12.2016 року за його заявою Нікопольським міськрайонним судом по справі № 182/5769/16-ц була винесена ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, на підставі якої було відкрите виконавче провадження. 23.12.2016 року він отримав постанову про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року, з якої дізнався, що 02.12.2016 року спірна квартира була продана ОСОБА_4 без його відома. Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірну квартиру було продано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Він вважає, що договір купівлі - продажу від 02.12.2016 року є незаконним і повинен бути визнаний недійсним, виходячи з наступного. Згідно положень ст.368, 372 ЦК України, ст.60, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.316, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину (розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена). Оскільки він не давав дозвіл відповідачу на продаж спірної квартири і остання не мала необхідних повноважень на її продаж, договір купівлі - продажу квартири від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7, здійснений всупереч його волі і суперечить вищевказаним положенням чинного законодавства України. Частинами 1-3 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ст.216 ЦК України). Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Тому просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 02.12.2016 року (серія та номер: р.н. 1101, засвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7М.), згідно якого ОСОБА_4 здійснила продаж ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3; визнати недійсним договір купівлі продажу квартири від 29.12.2016 року (серія та номер: р.н.1166, засвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7М.), згідно якого ОСОБА_2 здійснив продаж ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_4; та стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

20.09.2017 року вищевказані цивільні справи за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі продажу недійсними об»єднані в одне провадження.

В судове засідання позивач та його представник не прибули, представник позивача ОСОБА_8 надав до суду шість заяв про розгляд справи у свою відсутність, в яких підтримав позовні вимоги, наполягаючи на задоволенні їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не прибув. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки до суду суд не повідомив, заперечень чи будь-яких заяв про розгляд справи у свою відсутність чи про відкладення розгляду справи суду не надав. Справа слухалась у його відсутність.

Відповідачка ОСОБА_4 до суду не прибула, надала заперечення на позов, в яких посилалась на те, що, дійсно, перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 03.06.1995 року по 21.07 2011 року. Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_9, 18. 08.1995 року народження. Під час шлюбу з позивачем, її батьки купили для неї 2-кімнатну квартиру по вул.Шевченка, 173/17 у м.Нікополі, в якій вони з позивачем мешкали разом з їх маленьким сином. Потім вони вирішили розширитися, але грошей не вистачало. Тому вона продала 2-кімнатну квартиру, належну їй на праві власності, її батьки дали їй ще грошей і вона на своє імя придбала 3-кімнатну квартиру по вул.В.Усова, 53/9 у м.Нікополі. Таким чином, вказану квартиру придбано хоча і під час зареєстрованого шлюбу, але виключно за її особисті гроші та гроші її батьків. Позивач не має жодного відношення до вказаного житла, що можуть підтвердити свідки. Про все це вона при купівлі квартири розповіла нотаріусу, який і уклав вказаний договір купівлі житла. При купівлі вказаної квартири, за таких обставин, навіть дозвіл чоловіка був не потрібний, він не давав нотаріального дозволу на купівлю житла, а нотаріус цього і не вимагав. Під час розірвання шлюбу у Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області, яке відбулося 21 липня 2011 року, позивач, розуміючи, що вказана квартира була придбана виключно за її гроші та гроші її батьків, ніяких майнових вимог та претензій до неї не мав, таких вимог під час розірвання шлюбу в суді не заявляв, про що свідчить рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.07.2016 року (справа № 2-3595/11). Після розірвання шлюбу вона вдруге вийшла заміж, але їх 16-річний син ОСОБА_10, який навчався на той момент в сільськогосподарському коледжі, залишився проживати у вказаній квартирі, оскільки це було для нього комфортно. Відповідач, в якого не було свого житла, попросився в неї тимчасово мешкати разом з сином, поки знайде собі інше житло. Вона погодилася, оскільки жаліла його. Крім того, коли він мешкав разом з їх сином, вона була спокійна за сина. Так продовжувалося до 2015 року. Влітку 2015 року їх син ОСОБА_9 закінчив сільськогосподарський коледж та влаштувався на роботу у м.Дніпро Відповідно, необхідність мати квартиру в м.Нікополі у сина відпала, оскільки виникла необхідність придбати йому житло у м.Дніпро. Вона сказала про це позивачу по справі, він цілком погодився з нею і не заперечував купити синові квартиру в м.Дніпро, для чого необхідно було продати квартиру в м.Нікополі. Восени 2016 року проблема придбання квартири в м.Дніпро стала гострою, оскільки син вирішив одружуватися. Вона сповістила про це позивача, наголосивши, що квартиру у м.Нікополі потрібно терміново продавати, і що йому потрібно вибиратися з неї. Позивач погодився, ніяких заперечень не мав, 03 жовтня 2016 року він добровільно знявся з реєстрації у вказаному житлі, віддав їй ключі від спірної квартири, добровільно вивіз свої особисті речі та оселився зі своєю цивільною дружиною у Нікопольському районі. 05 жовтня 2016 року вона, з відома позивача, виставила квартиру по вул.В.Усова, 53/9 на продаж в Інтернет-ресурс «ОЛХ». У листопаді 2016 року знайшла покупця та підготувала документи на продажу квартири. 02 грудня 2016 року вони з відповідачем ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 уклали договір купівлі - продажу вказаної квартири. При укладанні вказаного договору нотаріус не вимагав нотаріальної згоди на продаж квартири колишнього чоловіка, з яким вона розірвала шлюб більше 5 років тому; а вона не цікавилася чому він цього не вимагає, оскільки достеменно знала, що при купівлі вказаної квартири його дозвіл не вимагався. З цього зробила висновок про те, що на продажу цієї ж квартири дозвіл позивача по справі також не потрібний. При оформленні договору купівлі - продажу нотаріус давав їй підписати купу паперів, в яких вона перевіряла лише правильність написання імен та прізвищ. Їй також згодом стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 продав ще раз вказану квартиру, але кому саме - не цікавилась. В грудні 2016 року вона несподівано отримала судову повістку та копію позову про поділ майна подружжя від позивача. В січні 2017 року отримала судову повістку та копію другої позовної заяви про визнання договору купівлі - продажу недійсним. Вона намагалась вияснити в позивача причину цих позовів, але позивач розмов з нею та сином уникає. Відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто (п.3). Вказана квартира була придбана за її особисті гроші та гроші її батьків. Позивач не брав участі в її придбанні ані грошима, ані працею, за всі роки проживання у спірній квартирі (а це близько 16 років) в квартирі не було зроблено навіть косметичного ремонту. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, чого у їх випадку не було, оскільки позивач не брав участі в її придбанні ані грошима, ані працею. Крім того, відповідно до ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вони розірвали шлюб 21.07.2011 року, в цей момент позивач не мав наміру ділити придбану нею квартиру як спільну власність подружжя, оскільки достеменно знав, що вона придбана за її власні гроші. З моменту розірвання шлюбу минуло більше 5 років, тобто, позовна давність для предявлення вимоги про поділ майна подружжя сплила ще влітку 2014 року. Але і тоді позивач не мав наміру ділити вказану квартиру. Дізнавшись у вересні 2016 року про її намір продати квартиру, він не заперечував, про що свідчить факт його добровільного зняття з реєстрації у вказаній квартирі та вивезення особистих речей і повернення їй ключів від квартири. Отже, ніхто права власності позивача не порушував, оскільки цього права у позивача ніколи і не було. За таких обставин у позові ОСОБА_3 до неї просить відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечував. Суду пояснив, що, його довірителька, дійсно, перебувала в шлюбі з позивачем і має від нього сина. В шлюбі за гроші її батьків була куплена 2-х кімнатна квартира, в якій відповідачка проживала з позивачем та їх сином. Потім його довірителька продала квартиру, оскільки їм стало мало місця для проживання, і батьки відповідачки добавили гроші для купівлі 3-кімнатної квартири, яка зараз стала предметом спору в суді. Дійсно, квартира, за спільною згодою його довірительки та позивача по справі була оформлена на відповідачку, бо й куплена була за гроші її батьків. Позивачу ця обставина була чудово відома, він туди свої гроші не вкладав. Тому й не претендував на квартиру, знаючи, що квартира не його. Коли сторони по справі розлучились і його довірителька знову вийшла заміж, в спірній квартирі став проживати їх син. Через якийсь час до нього попросився проживати й позивач по справі, у якого виникли якісь труднощі з житлом. Вона дозволила, бо їй так було спокійніше за сина, який опинився під наглядом батька. Вона на той час проживала окремо з іншим чоловіком. Через деякий час син одружився і переїхав жити в м.Дніпро. Вона вирішила продати спірну квартиру та купити синові житло в Дніпрі. Про свої наміри вона повідомила позивача по справі, він погодився, зібрав свої речі і переїхав жити до своєї нової дружини в Нікопольський район. Жодної проблеми в них з позивачем не було. Позивач добре знав, що в квартиру він не вклав ні копійки і що гроші від продажу квартири пішли на їх сина. Тому й не заперечував. На момент продажу квартири позивач був обізнаний про цей факт і з часу розірвання шлюбу між сторонами пройшло вже більше п»яти років, за які позивач за поділом майна до суду не звертався. Якби він вважав, що половина квартири належить йому, він звернувся б в термін, визначений законом. В зв»язку з тим, що позивач пропустив строк позовної давності, який сплив в 2014 році, вважають, що позов не підлягає задоволенню і просять в задоволенні об»єднаних позовів відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечував. Суду пояснив, що квартиру знайшов по оголошенню. Купив квартиру в ОСОБА_1, прізвище зараз не пам»ятає, законно, оформив договір купівлі - продажу у нотаріуса, який також перевірив законність продажу та купівлі квартири. Потім цю квартиру продав та трішки підзаробив грошей.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.61 СК України, обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Відповідно до ст.63 CK України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст.69 СК України гарантує дружині і чоловіку право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 CK України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Згідно зі ст.71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.06.1995 року (а.с.25) по 21.07 2011 року (а.с.3). Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_9, 18. 08.1995 року народження. Під час шлюбу, 07.06.2000 року, відповідачкою по справі було придбано 3-кімнатну квартиру по вул.В.Усова, 53/9 у м.Нікополі (а.с.23). Під час розірвання шлюбу у Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області 21.07.2011 року, позивач не зазначав, що має якісь майнові претензії до відповідачки, позов про поділ майна в суд до відповідачки не подавав. 03.10.2016 року позивач самостійно знявся з реєстрації у вказаному житлі та віддав відповідачці ключі від спірної квартири.

Д о п и т а н а в с у д о в о м у з а с і д а н н і с в і д о к Ш и д л о в с ь к а Г.О. , с у д у п о я с н и л а , щ о в о н а - п о д р у г а б а т ь к і в П а в л о в о ї О к с а н и. Д у ж е д о б р е з н а є ї х с і м »ю. О к с а н а р а н е н ь к о в и й ш л а з а м і ж. А ї ї б а т ь к и м а л и 2 г а р а ж і, м о т о ц и к л з к о л я с к о ю. В о н и ц е п р о д а л и , щ о с ь п о з и ч и л и (в т о м у ч и с л і, й в н е ї н е б а г а т о) і к у п и л и О к с а н і к в а р т и р у. В о н и з О к с а н и н и м и б а т ь к а м и б а г а т о р о к і в п р а ц ю в а л и р а з о м в г е о л о г і ї . З а р п л а т и в н и х б у л и г а р н і . А ч о л о в ік О к с а н и б у в ф у т б о л і с т о м, с п о р т с м е н о м . Г р о ш е й н е м а в. В і н ї з д и в п о зм а г а н н я х л и ш е п о о б л а с т і, н а м і ж н а р о д н і з м а г а н н я ч и о л і і м п і а д и н і к о л и н е ї з д и в. Ї й н а п е в н е в і д о м о, щ о к в а р т и р у с в о ї й д о н ь ц і к у п и л и ї ї б а т ь к и . В о н и з б а т ь к а м и О к с а н и ж и л и п о р у ч в Н о в о м о с к о в с ь к у і з м о л о д и х р о к і в д р у ж и л и. М а т и О к с а н и - П о л і н а М а к а р і в н а х о т і л а, щ о б к в а р т и р а з а л и ш и л а с ь с и н у О к с а н и - ї ї о н у к о в і.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що ОСОБА_4 знає з 2015 року. Напочатку жовтня 2016 року на перехресті вулиць ОСОБА_12 та Електрометалургів вона побачила ОСОБА_4, яка спілкувалась з якимось чоловіком. Про що вони розмовляли, не чула (вона зупинилась, бо саме йшла до ОСОБА_4 на ринок за своїм замовленням), але бачила, що спілкувались вони спокійно, абсолютно мирно, тихо. Розмовляли хвилин 10. Потім чоловік віддав ОСОБА_4 ключі, книжки, схожі на книжки по комунальним платежам, і вони розійшлись. Вона підійшла до ОСОБА_4 і та їй сказала, що це був її колишній чоловік, що він виїхав з її квартири, віддав їй ключі та книжки по комунальним платівкам і вона має намір продати квартиру, щоб купити житло для свого сина в Дніпрі.

Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позивачем в судовому засіданні не було доведено належним чином, що про порушення свого права він дізнався лише влітку 2016 року, як ОСОБА_3 посилається в позовних вимогах. Більш того, відповідачем доведено, що позивач добровільно не лише виїхав зі спірної квартири, а й сам знявся з реєстраційного обліку в спірній квартирі. Позивачем не доведено той факт, що він намагався вирішити в досудовому порядку з відповідачкою даний спір, і отримав відмову в мирному урегулюванні. За час слухання справи в суді позивач жодного разу не був присутнім в судовому засіданні, а його представник неодноразово надсилав заяви про розгляд справи у свою відсутність.

Тому судом не знайдено підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 за його об»єднаними позовами.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області (м.Кривий Ріг) до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_13