Справа № 150/520/17
Провадження № 22-ц/772/417/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Суперсон С. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 рокуСправа № 150/520/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Кучевського П.В, Берегового О.Ю.

учасники справи:

позивач: ТОВ «Комплекс Агромарс»

відповідач: ОСОБА_4,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Чернівецького районного суду від 13.12.2017 року, ухваленого о 12 годині 55 хвилин, в приміщенні Чернівецького районногосуду суддею Суперсоном С.П., у цивільній справі за позовом ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,-

В с т а н о в и в :

04.09.2017 року ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником. Зазначало, що 19.02.2013 року згідно наказу №189 КА/к-п від 18.02.2013 ОСОБА_4 був прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71 P «НОМЕР_1, автоколони №3 транспортного департаменту філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» що виконував також додатково обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. З ОСОБА_4 були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №245-В від 01.02.2014 і №245-Е від 01.02.2014. Протягом всього періоду роботи на автоколоні №3 відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію для доставки її в пункт признання, згідно видаткових накладних, накладних на переміщення, але під час передачі продукції контрагентам позивача, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі. Відповідно до актів прийому-передачі, кількість продукції, що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, зазначеній в товарно-транспортних накладних і прийнятих для перевезення.

За результатами проведеного перерахунку, здійсненого відповідно до Постанови ВРУ від 12.09.1991 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», «Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах», затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 №339, загальний розмір збитків від недовозів м'ясопродукції позивача з урахування норм становить 16 202, 68 грн. Просили стягнути з ОСОБА_4 16 202, 68 грн. завданих збитків.

Рішенням Чернівецького районного суду від 13.12.2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 16 202,68 грн. Стягнуто з ОСОБА_4, на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму сплаченого судового збору в розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що суд не звернув увагу на обставини, що перешкоджали йому виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей; також суд не звернув увагу на ту обставину, що на підприємстві в період 2016 року неналежно було організовано умови праці, в частині тривалості часу перебування за кермом у дорозі, робота без вихідних та понад норму.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що позивач згідно наказів Н-15233 від 31.08.2016 року, Н-15241 від 10.09.2016 року, Н-15253 від 20.09.2016 року та Н15260 від 30.09.2016 року за період з вересня 2016 року по листопад 2016 року включно стягнув із нього 17211,23 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди, що підтверджується відповідними наказами, що містяться у матеріалах справи та були додані до позовної заяви, а відтак за судовим рішенням із нього буде двічі стягнуто кошти в сумі 16022,68 грн. в рахунок відшкодування нестачі по матеріальних цінностях. Крім того, суд встановивши обставини відсутності вини ОСОБА_4 у нестачі продукції, розмір якої не доведено позивачем, не звернув уваги на те, що при перевезені продукції використовувались піддони, вага яких становить 19,44 кг., а не 17,82 кг., що на 1,62 кг. менше і вага яких включалась до ваги продукції, по якій нібито виявлено нестачу.

У відзиві ТОВ «Комплекс Агромарс» заперечує проти скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними. Зазначило, що мотиви та підстави, зазначені в даній скарзі щодо скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними , не обґрунтованими належними та допустимими доказами та не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідачем не надано жодних доказів не створення позивачем умов для збереження матеріальних цінностей та відсутності організації належних умов праці, не надано доповідних або службових записок, з якими він звертався до керівництва з цих питань .В період роботи ОСОБА_4 умови праці та збереження матеріальних цінностей його влаштовували. Відповідач, згідно видаткових накладних (ТТН) та актів прийому-передачі , не заперечував та підтверджував вагу тари та відвантаженої м'ясопродукції, проставивши власний підпис.

Відповідно до п.п.8,9 Розділу Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону № №2147 від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року встановлено в розмірі 1762 грн.

Ціна позову в даній справі складає 16202,68 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176000 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що останню слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України( в редакції на час розгляду справи) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив, що наказом від №189 КА/к-п від 18.02.2013 ОСОБА_4 прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» водієм автофургону ISUZU NQR 71P № НОМЕР_1 автоколони № 3 транспортного департаменту 19.02.2013 року, зі строком випробування один місяць, з оплатою праці відповідно до штатного розпису; доручено ОСОБА_4, водію автофургону, з 19.02.2013 року за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с.12).

01.02.2014 року між ТОВ «Агромарс» та водієм ОСОБА_4 укладено договір № 245-В про повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля ( а.с.15.).

01.02.2014 року між ТОВ «Агромарс» та ОСОБА_4, як експедитором, укладено договір № 245-Е про повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей ( а.с.16.).

Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» № 1050КА/к-з від 10.11.2016 р. ОСОБА_4 звільнено за власним бажанням з посади водія автофургону ISUZU NQR 71P № НОМЕР_2 автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку та скасовано суміщення посади експедитора (а.с.17).

За період роботи ОСОБА_4 як експедитор допустив нестачу ввіреної йому для перевезення продукції за вирахуванням убутку на суму 16 202, 68 грн.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4, працюючи водієм-експедитором, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, в порушення його умов в процесі перевезення матеріальних цінностей не забезпечив їх збереження, чим допустив нестачу ввіреної йому продукції понад норми природного убутку, підтверджену видатковими (товарно-транспортними) накладними та актами прийому-передачі товару за період з 21.08.2016 року по 30.09.2016 року, на суму 16 202, 68 грн. Розмір спричиненої ОСОБА_4 шкоди підтверджений розрахунком , який проведено з урахуванням «Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року № 339 , які діють на підставі Постанови ВРУ від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції ,а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Правовідносини сторін регулюються ст. ст. 130 ч.1, 131, ст.134 п.1, ст.135 -1,135 - 3 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Згідно з п.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ч.1 ст.135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» N 14 від 29.12.1992 року розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Відповідно до ст. 131 КзПП України письмові договори на повну матеріальну відповідальність можуть укладатись підприємством, установою, організацією з працівниками, (що досягли 18 років), які займають посади або виконують роботу безпосередньо пов'язану з зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевозкою або використанням у виробничому процесі переданих їм цінностей.

Згідно ст.135-1 КзПП України письмовi договори про повну матерiальну вiдповiдальнiсть може бути укладено пiдприємством, установою, органiзацiєю з працiвниками (що досягли вiсiмнадцятирiчного вiку), якi займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язанi iз зберiганням, обробкою, продажем (вiдпуском), перевезенням або застосуванням у процесi виробництва переданих їм цiнностей. Перелiк таких посад i робiт, а також типовий договiр про повну iндивiдуальну матерiальну вiдповiдальнiсть затверджуються в порядку, який визначається Кабiнетом Мiнiстрiв України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва(далі - Перелік) , затверджений Постановою Деркомпраці СРСРі Секретаріату ВЦСПС від 28.12.77 р. N 447/24 і діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 р. N 1545 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» ,згідно якої до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань , не врегульованих законодавством України, при умові що вони не суперечать Конституції і законам України.

На цій підставі Постанова Ради Міністрів СРСР "Про порядок і умови суміщення професій посад" и Інструкція Держкомпраці, Мінфіну СРСР ВЦРПС відносно застосування Постанови Ради Міністрів СРСР від 4 грудня 1981 г. N 1145 "Про порядок і умови суміщення професій посад" продовжують діяти в частині тих пунктів, які містять загальні норми і принципи даної форми роботи працівників: визначення поняття суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Суміщення професій(посад), - це виконання працівником наряду зі своєю основною роботою ,обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією(посадою) ) в межах робочого часу за основною посадою(роботою) на тому ж підприємстві. Підприємства госпрозрахункової сфери самостійно вирішують питання покладення на працівників підприємства виконання наряду зі своєю основною роботою, обумовленої трудовим договором додаткового об'єму робіт і встановлення доплат за суміщення професій

Відповідно до ст.131 КзПП договір про повну особисту матеріальну відповідальність може бути укладений якщо є одночасно дві умови : 1) посада ,яку займає працівник, або робота, яку він виконує містяться в Переліку; 2) виконання обов'язків згідно посади, виконання роботи відповідно професії повинно бути безпосередньо пов'язане зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва ввірених працівникам цінностей.

Вказаний Перелік не містить укладення договору про повну матеріальну відповідальність безпосередньо з водієм. Однак , якщо на водія у встановленому порядку (у відповідності з робочою інструкцією, наказом, розпорядженням) передбачається покладення збільшення об'єму робіт чи виконання обов'язків (функцій) ,пов'язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва ввірених працівникам цінностей, (наприклад експедитора ),то з ним може бути укладено договір, у відповідності з яким працівник несе повну матеріальну відповідальність.

Посада експедитора з перевезення вантажів входить до Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Встановлено ,що ОСОБА_4 працював на посаді водія ,на якого у встановленому порядку згідно з наказом роботодавця в порядку суміщення було покладено виконання обов'язків за посадою експедитора з доплатою ,що згідно з Переліком дає підстави для укладення з ним письмового договору про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих йому для зберігання, продажу (відпуску), перевезення .

Такий договір про повну матеріальну відповідальність відповідно до вимог ст. 1351 КЗпП України був з ним укладений 01.02.2014 року з подальшим переукладенням. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_4 ,як експедитор, що виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення їх збереження і зобов'язався дбайливо ставитися до переданих йому цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво про всі обставини ,що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому цінностей, вести облік, складати та передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому цінностей та брати участь у їх інвентаризації.

Таким чином , він взяв на себе обов'язок належного отримання для доставки, доставки, перевезення та передачі переданих йому, згідно видаткових накладних матеріальних цінностей (м'ясопродуктів).

Згідно п.4 договору працівник звільняється від матеріальної відповідальності ,якщо збитки завдані не з його вини.

Оскільки ОСОБА_4 погодився із усіма умовами вказаними у договорі про повну матеріальну відповідальність , матеріальні цінності йому передавалися за товарно-транспортними накладними і ним передавалися за актами прийому передачі,а відсутність своєї вини у збитку він не довів, згідно п.1 ст.134 КзПП та укладеного договору він є матеріально відповідальним у повному обсязі за їх недостачу, так і за пошкодження або зіпсуття цих цінностей.

Суд вірно встановив обставини у справі,належним чином перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст.212 ЦПК України(в ред. на час розгляду) , правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права і дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Відповідно до змісту ст.10,60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі щодо обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з товарно-транспортних накладних (ТТН) №КА-00155519 від 25.08.2016, №КА-00041864 від 21.08.2016, №КА-00041983 від 22.08.2016, №КА-00041984 від 22.08.2016, №КА-00041986 від 22.08.2016, №КА-00042225 від 23.08.2016, №КА-00042513 від 24.08.2016, №КА-00042987 від 26.08.2016, №КА-00043112 від 27.08.2016, №КА-00043740 від 31.08.2016, № КА 00043741 від 31.08.2016, № КА 00043745 від 31.08.2016 вага продукції у них зазначена окремо, а вага тари- окремо. Аналогічно оформлені і інші ТТН, недостачу по яких позивач визнає. Вага євро піддонів зазначена однакова: 17, 820 кг.

Будь-яких зауважень щодо цього на той час , оспорювання даних у цих документах відповідач не здійснював , доказів вжиття заходів для попередження збитків; своєчасного повідомлення керівництва про обставини ,що загрожують збереженню ввірених йому цінностей чи про недоліки обліку не надав. Від ОСОБА_4 не надходило на адресу адміністрації жодного повідомлення про неправильність зважування, невірну вагу піддонів, тощо, хоча це входить до його обов'язків та безпосередньо передбачено підп. Б) п.1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 245-Е. Факт нестачі ввіреної йому продукції підтверджений видатковими (товарно-транспортними) накладними на переміщення товару за період з 21.08.2016 року по 30.09.2016 року за якими він приймав товар для перевезення та актами прийому-передачі з зазначенням фактів нестачі товару під час його прийняття отримувачем, які підписані ОСОБА_4

Тому доводи апеляційної скарги щодо зазначеного не заслуговують на увагу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» N 14 від 29.12.1992 року,у відповідності зі ст.130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.

За таких обставин суд вірно суму недостачі в розмірі 16202,68 грн. з врахуванням убутку стягнув з відповідача в повному обсязі.

Щодо доводів скарги про утримання з заробітної плати відповідача суми збитку згідно наказів підприємства ,то вони також безпідставні.

Згідно зі статтею 136 КЗпП покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середній місячний заробіток, здійснюється за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди здійснюється шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного (міського) суду.

З врахуванням незаконності утримань із заробітної плати шкоди в розмірі , що перевищує середній місячний заробіток працівника, заперечень позивача проведення таких утримань ,а також не надання відповідачем допустимих доказів їх здійснення позивачем , апеляційний суд критично відноситься і не приймає доводи апеляційної скарги щодо проведення таких утримань позивачем.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Чернівецького районного суду від 13.12.2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Кучевський П.В.

Береговий О.Ю.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.