Номер провадження: 22-ц/785/2769/18
Номер справи місцевого суду: 523/4569/17
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Калараша А.А., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 29 березня 2017 року по справі за поданням головного державного виконавця Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року головний державний виконавець Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дараган В.О. звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2. Державний виконавець посилався на ті обставини, що на виконанні Суворовського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Суворовським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 86 620 гривень 80 копійок. У зв"язку з тим, що рішення суду боржником не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання ним не здійснено, є всі підстави вважати, що боржник ухиляється від виконання зобов"язань, на підставі чого державний виконавець звернувся до суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 29 березня 2017 року подання головного державного виконавця Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області задоволено.

Обмежено право виїзду за межі України, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, у відношенні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виконання зобов"язань покладених на неї рішенням суду.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 29 березня 2017 року та постановити нову, якою відмовити державному виконавцеві у задоволенні подання про обмеження у праві виїзду за кордон, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали в межах подання та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на наступних підставах.

Відповідно до ч.1 п.4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи подання головного державного виконавця Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов'язань. В обґрунтування застосування вказаних заходів суд посилався на ст. 377-1 ЦПК України, в редакції чинній на момент постановлення ухвали та ст..6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Проте, судова колегія вважає, що з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи:

- 08 листопада 2016 року Суворовським районним судом м.Одеси видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно одержані за виконавчим листом грошові кошти в розмірі 86 620 гривень 80 копійок;

- 20.01.017 року головним державним виконавцем Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дараган В.О. відкрито виконавче провадження;

- відповідно довідок Пенсійного фонду України від 20.01.2017 року ОСОБА_2 не працює, пенсію не отримує;

- відповідно довідки Державної фіскальної служби України від 23.01.2017 року за ОСОБА_2 відсутні відкриті рахунки; інформація щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня;

- згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 16.02.2017 року, ОСОБА_2 зареєстрованою або знятою з реєстрації по Одесі і Одеській області не значиться;

- згідно акту державного виконавця від 16.02.2017 року, на час виходу за адресою: АДРЕСА_1, боржник за вказаною адресою не проживає. Зі слів мешканців будинку ОСОБА_2 виїхала з родиною до опукованих території АТО;

- згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 нерухоме майно не зареєстроване, інформація щодо відчуження об"єктів нерухомого майна відсутня;

- згідно довідки, за ОСОБА_2 не зареєстровано транспортних засобів;

У зв"язку з наведеним, а саме відсутності у ОСОБА_2 майна, на яке можна звернути стягнення, державний виконавець вважає, що остання ухиляється від своїх зобов"язань.

Проте, будь-яких доказів підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань державний виконавець не надає, а лише зазначає, що боржник не виконує свої зобов'язання за судовим рішенням. Доказами ухилення боржника від виконання рішення суду є лише виконавчий лист.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та у межах наданих повноважень.

Стаття 7 цього ж Закону гарантує кожному захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст. 2,8 ЦПК України.

У розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Повноваження судів першої інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваження щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України, в редакції, чинній на момент постановлення ухвали, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно ст.441 ЦПК України, в чинній редакції, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Зокрема пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Втім визначення поняття «ухилення» Закон України «Про виконавче провадження» прямо не розкриває. Також відсутня практика Конституційного суду України щодо офіційного тлумачення такого поняття, як «ухилення».

Відповідно до Нового словника української мови у 4-х томах 1998 року видавництва, вбачається, що в сучасній українській мові слово ухилення тлумачиться наступним чином: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого-небудь, не брати участі у чомусь, уникати; навмисно не давати відповіді на запитання, говорити щось інше

Тобто, з погляду етимології словосполучення ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) вжите у ч. 5 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Одночасно це і є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте особа, що має невиконанні зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не доведено протилежного.

В розумінні ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України (ст. 377-1 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 року) таке подання розглядається без виклику чи повідомлення сторін і інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, то на останнього і покладається тягар доказування. До того особа стосовно обмеження права якої винесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу без участі державного виконавця та без дослідження матеріріалів виконавчого провадження, обмежившись виключно доводами, на які державний виконавець послався у поданні до суду про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, зокрема саме наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу у добровільному порядку (самостійне невиконання боржником зобов`язання протягом строку, вказаного державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження).

Втім, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен був вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Однак доказів, що боржник був належним чином повідомленим про відкриття виконавчого провадження, матеріали додані до подання державного виконавця, не містять.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення подання головного державного виконавця Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки згадане подання державного виконавця не містить беззаперечних доводів та не підтверджено належними доказами щодо ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями.

При цьому, під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, судова колегія розуміє будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Таким чином, судова колегія доходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 29 березня 2017 року скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні подання головного державного виконавця Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 29 березня 2017 року - скасувати.

У задоволенні подання головного державного виконавця Суворовського ВДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 - відмовити.

Постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 06.04.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

С.О. Погорєлова