Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 707/1541/16-ц

провадження № 61-7118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Старовойтов ОлександрСергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними та розірвання договору довічного утримання.

Позовна заява мотивована тим, що вона як особа похилого віку потребує стороннього догляду і допомоги, тому сподіваючись отримати цю допомогу від свого племінника - ОСОБА_4 і його дружини - ОСОБА_5 уклала з ними 05 серпня 2011 року відповідний договір. До укладення договору вони надавали допомогу, а одразу після укладення договору, починаючи з серпня 2011 року, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перестали приїжджати до неї, цікавитися станом її здоров'я, привозити продукти, надавати будь-яку допомогу по господарству.

Пізніше, коли сусіди повідомили їй, що її будинок, в якому вона проживає, виставлено на продаж, вона дізналася, що замість договору довічного утримання уклала з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 договір дарування, однак такого наміру не мала, помилялася щодо обставин договору, оскільки бажала отримати від відповідачів утримання і догляд в обмін на земелену ділянку та розташований на ній будинок, який є єдиним її місцем проживання, іншого житла вона не має і після відчуження будинку продовжує в ньому проживати.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати договори дарування земельної ділянки і житлового будинку по АДРЕСА_1, посвідчені 05 серпня 2011 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С., - удаваними, вчиненими для приховання договору довічного утримання; розірвати ці договори дарування, як фактично є договорами довічного утримання, у зв'язку з невиконанням набувачами своїх обов'язків по утриманню позивача; визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0,18 га.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 липня 2017 року у складі судді Морозова В. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що про порушення свого права позивач дізналася у 2011 році, а з позовом до суду звернулася лише у 2016 року, тому встановивши, що ОСОБА_1 при укладенні договорів дарування розраховувала на догляд і утримання зі сторони відповідачів, що свідчить про її бажання укласти договори довічного утримання, відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності, встановленої частиною першою статті 257 ЦК України, про застосування якої заявлено відповідачем (а. с. 58-60).

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 липня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що укладені договори дарування є удаваними правочинами й такими, що вчинені з метою приховання договору довічного утримання. На підставі вказаного, апеляційний суд вважав, що підстав для застосування строку позовної давності немає, оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у зв'язку з його недоведеністю.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у 1997 році вона склала заповіт, на підставі якого спадкоємцем призначила свого племінника ОСОБА_4, що свідчить про відсутність у неї наміру передавати житловий будинок і земельної ділянки у власність останнього.

При цьому, вона не мала наміру дарувати земельну ділянку і житловий будинок, за відсутності іншого житла, ОСОБА_4, тим паче ОСОБА_5, яка є для неї абсолютно сторонньою особою, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, щоб вказані особи забезпечили її утриманням та доглядом.

Таким чином, відповідачі, скориставшись її похилим віком та необізнаністю в юридичних питаннях, ввели її в оману, внаслідок чого були укладені оспорювані договори дарування. Апеляційний суд на вказані обставини уваги не звернув.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що посилання позивача на складений нею заповіт є безпідставним, оскільки наразі він є відкликаним, як і твердження, що ОСОБА_5 є сторонньою для не особою, оскільки вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 - племінником позивача. При цьому договір дарування позивачем укладено свідомо.

Приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Старовойтов О. С. у березні 2018 року подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що для посвідчення договорів було витребувано усі необхідні документи, встановлено дійсні наміри кожної зі сторін, а також перевірено відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину у порядку, передбаченому главою 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Крім того, перед підписанням сторонами договорів, їх тексти було прочитано уголос, а враховуючи похилий вік ОСОБА_1, їй неодноразово наголошувалось на тому, що укладаються саме договори дарування.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Суд установив, що ОСОБА_1 була власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,18 га, по АДРЕСА_1.

06 березня 1997 року ОСОБА_1 склала заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, вона заповіла своєму племіннику ОСОБА_4

Відповідно до договорів дарування від 05 серпня 2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С., ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_5 і ОСОБА_4 прийняли в рівних частинах в даржитловий будинок та земельну ділянку, площею 0,18 га, по АДРЕСА_1.

Вказуючи на те, що в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, посилаючись на положення статей 229, 235 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року, у справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло б на її волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання, чи підтверджуються такі обставини потребою позивача у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у неї спірного житла як єдиного; чи була фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання у спірному будинку після укладення договору дарування, то ухвалене апеляційним судом рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк