Постанова

Іменем України

17 квітня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/3537/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаряСинявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва

в складі судді Колесника О.М.

від 28 лютого 2018 року

у справі № 753/23866/17 Дарницького районного суду м. Києва

за поданням приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва ЖаботинськогоІвана Володимировича

про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами,

стягувач - ОСОБА_4,

боржник - ОСОБА_1,

заінтересована особа - ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И В:

21 грудня 2017 року приватний виконавець Виконавчого округу міста Києва Жаботинський І.В. звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами.

Подання обґрунтовував тим, що в нього на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження № 55229314 з примусового виконання двох виконавчих листів Дарницького районного суду м. Києва № 753/6449/17 від 08.11.2017, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1 893 880,29 грн.

Вказував, що в ході виконавчого провадження було встановлено, що між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_5 16.08.1997 укладено шлюб. Також виявлено, що дружина боржника - ОСОБА_5 є власником нерухомого та рухомого майна, придбаного під час шлюбу, а саме: квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2,; автомобіль BMW 7401, 2005 року випуску.

Посилаючись на те, що частки чоловіка та дружини в спільному сумісному майні подружжя є рівними, приватний виконавець Жаботинський І.В. просив визначити частку боржника ОСОБА_1 в розмірі Ѕ в спільному майні подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3, а також автомобіля BMW 7401, 2005 року випуску.

Крім цього, посилаючись на те, що положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено права приватного виконавця накладення арешту на майно, яким боржник спільно володіє з іншими особами, право власності на частину якого не зареєстровано за боржником, просив накласти арешт на частки боржника ОСОБА_1 в розмірі Ѕ в спільному майні подружжя, зазначеному вище.

В подальшому приватний виконавець Виконавчого округу м. Києва Жаботинський І.В. доповнив подання, та просив не розглядати подання в частині визначення частки боржника в спільному майні подружжя щодо автомобіля BMV 7401, 2005 року випуску, оскільки наявна інформація про відчуження автомобіля ОСОБА_5 третій особі.

Заперечуючи проти подання приватного виконавця, 23 лютого 2018 року ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_2, подав до суду відзив на подання.

Вказував, що діючим законодавством визначено черговість майна, на яке звертається стягнення, а з матеріалів подання неможливо встановити чи перевірялись виконавцем наявність коштів на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах та чи зверталось на них стягнення. Також неможливо встановити чи перевірявся виконавцем майновий стан боржника, чи виявлено якесь майно, чи проводилася оцінка цього майна, чи достатня вартість виявленого майна боржника для виконання рішення суду.

Зазначав, що приватному виконавцю відомо, що боржник володіє іншим нерухомим майном спільно з дружиною ОСОБА_5, однак дане майно в поданні не вказано.

Також посилався на те, що майно, в якому приватний виконавець просить визначити частку боржника, яким він спільно володіє з іншими особами, належить на праві власності ОСОБА_5 та було, хоча й у період шлюбу, але придбано за її особисті кошти.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року подання задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_2, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої вказав, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно встановлено обставини при вирішенні подання.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано правової оцінки, вказаних боржником, обставинам щодо характеру придбання майна під час шлюбу, у якому приватний виконавець просив визначити частку боржника.

Судом першої інстанції не враховано, що матеріали подання не містять доказів, які вказують на те, чи перевірявся приватним виконавцем майновий стан боржника.

Крім цього, як на підставу скасування ухвали суду посилався на те, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання заінтересованої особи про допит свідка з тих підстав, що клопотання не було завчасно направлено учасникам справи.

Вважав, що суд без дослідження доказів та без надання можливості учасникам справи надати докази на підтвердження своїх обґрунтувань фактично постановив ухвалу про визнання права власності боржника на майно третьої особи.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28.02.2018 та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання приватного виконавця Жаботинського І.В.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги стягувач, діючи через свого представника ОСОБА_6, подала до суду відзив на апеляційну скаргу.

Вказувала, що вона не погоджується з апеляційною скаргою боржника, вважає її необґрунтованою, безпідставною; доводи, наведені в апеляційній скарзі не відповідають фактичним обставинам справи та є надуманими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що приватний виконавець не мав право подавати подання про визначення частки майна боржника у спільному майні з іншими особами, а суд першої інстанції - задовольняти таке подання, оскільки стягнення на майно боржника, яким він спільно володіє з іншими особами, можливо лише у разі недостатності грошових коштів та майна, належних виключно боржнику, стягувач вказувала на те, що подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, подано приватним виконавцем не з метою звернення стягнення на таке майно, а з метою визначення всього майна, належного ОСОБА_1, в тому числі, яке належить останньому спільно з іншими особами.

Вважала, що звертаючись до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, приватний виконавець діяв у відповідності до вимог ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану.

Крім цього, вказала, що представник боржника в апеляційній скарзі підмінює поняття «визначення майнового стану боржника» з поняттям «звернення стягнення на майно боржника».

Таким чином, вважала, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, про порушення черговості звернення стягнення на майно боржника, є незаконними та необґрунтованими.

Зазначала також, що є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що нерухоме майно, яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_5, та є спільним майном подружжя, ОСОБА_5 придбала в особисту приватну власність за особисті кошти, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження даних обставин.

Вважала, що наданий ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири від 30.08.2002 про придбання квартири АДРЕСА_1 не є належним доказом того, що нерухоме майно, набуте під час шлюбу, придбане за особисті кошти ОСОБА_5

Також, посилалась на те, що є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали не досліджено документів щодо набуття ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки при постановленні ухвали суд першої інстанції врахував дані обставини, надав їм правову оцінку в сукупності з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення подання.

Крім цього, зазначила, що боржником не вчинено жодних дій та не вжито жодних заходів як на погашення заборгованості, та і на надання на вимогу приватного виконавця інформації про доходи, відкриті банківські рахунки, наявність рухомого та нерухомого майна, наявність дебіторської заборгованості тощо, зважаючи на те, що у відповідності до вимог діючого законодавства рішення суду є обов'язкові для виконання.

За вказаних обставин, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Заінтересована особа - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала та просила задовольнити.

Приватний виконавець Виконавчого округу м. Києва Жаботинський І.В. та представник стягувача - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 придбані ОСОБА_5 під час шлюбу з боржником ОСОБА_1, то ці квартири є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 443 ЦПК України та ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), для визначення частки боржника в цьому майні, яка становить Ѕ його частину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними, такими, що відповідають положенням матеріального закону, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Дарницьким районним судом м. Києва у цивільній справі № 753/6449/17 08.11.2017 видано два виконавчих листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 1 890 651,75 грн. та 3 228,54 грн. судового збору.

22 листопада 2017 року приватний виконавець Виконавчого округу м. Києва Жаботинський І.В. виніс дві постанови про відкриття виконавчого провадження № 55225986 та в цей же день постанову про об'єднання вказаних виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

За приписами ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника пі час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Також положеннями ч. 1 ст. 443 ЦПК України передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

При вирішенні питання про визначення частки у спільній сумісній власності слід враховувати, що відповідно до частини 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Таким чином, під час вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє з іншими особами, у зв'язку з виконанням судового рішення, суд повинен з'ясовувати, чи спірне майно є об'єктом спільної сумісно власності подружжя.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуально користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами 1, 2 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, що 05.12.2017 на запит приватного виконавця Жаботинського І.В. Дарницький районний в м. Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомив про складання даним відділом актового запису про шлюб № 368 від 16.08.1997, укладеного між ОСОБА_1, та ОСОБА_5

Згідно інформаційного листа з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2. Право власності на дану квартиру було зареєстровано 26.08.2008.

За відомостями Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 19.12.2017 № 062/14-15788 ОСОБА_5 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.11.2002, зареєстрованого в БТІ 28.11.2002.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що майно придбане ОСОБА_5 в період шлюбу з боржником ОСОБА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, і частка боржника в цьому майні становить Ѕ.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що спірні квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_5 та придбані нею за особисті кошти, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилався на те, що в листопаді 1998 року за власні кошти та кошти батьків ОСОБА_5, перебуваючи у шлюбі, здійснила інвестування в житлове будівництво та отримала в особисту власність квартиру АДРЕСА_1 та гаражний бокс АДРЕСА_4.

В серпні 2002 року ОСОБА_5 продала дану квартиру та за отримані від продажу кошти через два місяці - в листопаді 2002 року купила квартиру АДРЕСА_3.

Відтак ОСОБА_1 вважав, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 придбана за особисті кошти ОСОБА_5, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів вважає безпідставними такі доводи, оскільки з наданого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.08.2002 вбачається, що ОСОБА_5 продано квартиру, яка нею була набута в 1998 році, тобто також під час шлюбу.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснила, що в неї відсутні докази на підтвердження придбання квартири під час шлюбу в 1998 році за власні кошти і вона позбавлена можливості отримати та надати такі докази, оскільки підприємство, на якому вона працювала на той час, вже не існує.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні в матеріалах справи договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та гаражного боксу АДРЕСА_4 не доводять того, що це нерухоме майно придбане ОСОБА_5 за особисті кошти.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання заінтересованої особи ОСОБА_5 про допит свідка.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи.

Згідно з ч. 2 ст. 91 ЦПК України у заяві про виклик свідка зазначаються його ім'я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити.

У відповідності до ч. 3 ст. 91 ЦПК України заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу судового засідання 24.01.2018 судом першої інстанції проведено перше судове засідання.

28.02.2018, тобто в день постановлення ухвали, заінтересована особа - ОСОБА_5 звернулася до суду з клопотанням про допит свідка, тобто з порушенням строку, встановленого ч. 3 ст. 91 ЦПК України (а.с. 66).

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_5 у відповідності до вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України копію клопотання надсилала іншим учасникам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши клопотання про допит свідка у відповідності до вимог процесуального закону, дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні такого клопотання.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що приватним виконавцем не перевірявся майновий стан боржника.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконання є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 8 статті 48 Закону передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно з п. 2 Розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 при виконанні в примусовому порядку виконавчих документів про стягнення сум коштів, що перевищують п'ять мінімальних розмірів заробітної плати, виконавець у першу чергу перевіряє наявність коштів на рахунках боржника шляхом направлення відповідних запитів, а також перевіряє майновий стан боржника.

Приватний виконавець Жаботинський І.В. після вчинення дій щодо виявлення рухомого та нерухомого майна, а також коштів, у відповідності до вимог закону і звернувся до суду з поданням про визначення частки боржника ОСОБА_1 у майні, яким він спільно володіє з іншими особами.

Посилання апелянта на те, що приватним виконавцем порушено порядок стягнення на майно та не встановлено наявність грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, до внесення подання до суду, є безпідставними, оскільки у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» боржник повинен на вимогу виконавця подати декларацію про майно.

Матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що ОСОБА_1 подавав приватному виконавцю Жаботинському І.В. декларацію про майно.

За приписами ч. 5 ст. 48 Закону боржник має пропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу, а вже черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Крім цього, ОСОБА_1 посилаючись на те, що приватним виконавцем в порушення вимог Закону здійснено звернення стягнення на майно, яке належить його дружині, невірно ототожнює поняття «визначення майнового стану боржника» та «звернення стягнення на майно боржника».

У відповідності ч. 8 до ст. 48 Закону приватний виконавець виконав свій обов'язок щодо встановлення майнового стану боржника, та не вчиняв жодних дій, направлених на звернення стягнення на спірне майно.

Щодо посилань апелянта на те, що судом першої інстанції швидко розглянуто справу в порядку спрощеного провадження необхідно зазначити наступне.

За приписами ч. 2 ст. 443 ЦПКУ країни суд у десятиденний строк розглядає питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, в судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Оскільки, подання виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, не підпадає під положення ч. 4 ст. 274 ЦПК України, та положеннями ст. 443 ЦПК України встановлено скорочені строки для вирішення цього питання, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо швидкого розгляду справи.

Крім цього, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Дотримання принципу обов'язковості судових рішень є однією із складових права на справедливий суд гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997.

Зокрема, в п. 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.

У своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суду з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Більш того, обов'язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, закріплено в ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Оскільки приватний виконавець до внесення подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, вчинив необхідні дії, які передбачені Законом, зокрема положеннями ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», для примусового виконання судового рішення, яке є обов'язковим для виконання, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення подання.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, ухвалу постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Лапчевська