Справа № 444/2314/17
Провадження № 2/444/148/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року Жовківський районний суд Львівської області у складі :

головуючого судді Мікула В. Є.,

секретар судового засідання Будзан Н.В.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Жовківської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 1959 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_3, який помер 14.10.2004 року, що стверджено свідоцтвом про шлюб. В шлюбі з чоловіком вони збудували будинок в м. Рава-Руська по вул. М. Залізняка 12 Жовківського району, загальна площа якого - 163,5 кв.м. Право власності на будинок було зареєстровано на ім'я чоловіка. В силу певних обставин позивач з чоловіком 07.07.2000 року розірвали шлюб, однак продовжували спільно проживати та вести спільне господарство.

14.10.2004 року ОСОБА_3 помер, що стверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про смерть. При житті чоловік залишив заповіт, яким належне йому майно, на яке він мав право на день смерті заповів позивачу, дочці ОСОБА_2 та онуці ОСОБА_4 в рівних частинах.

Зазначає, що про спадкування не зверталася, оскільки дочка ОСОБА_2 пояснила, що позивач розлучена, а тому немає право на майно і треба відмовитися, вона ж вимагала йти з нею до нотаріуса, щоб відмовитися від частки в будинку, як дружина.

Крім цього зазначає, що під її впливом погодилася, щоб її частка в майні подружжя перейшла до дочки. В нотаріальній конторі не писала жодної заяви, але позивачу дали підписати якусь заяву з друкованим текстом, яку вона підписала, але оскільки позивач неграмотна то сам текст не читала.

Вказує, що не відмовлялася від спадкування по заповіту. Надалі ОСОБА_2 виїхала за кордон в Ізраїль, де була майже 10 років, а позивач проживала в будинку, і тепер вона повернулася, вигнала позивача здому, мотивуючи, що вона продає будинок. Після цього стала довідуватися чи має право на якусь частину будинку і звернулась до нотаріальної контори, де їй пояснили що в спадкові справі є заява, якою вона відмовилася від спадкування за заповітом від обов'язкової частки, частки майна подружжя, однак наслідки такої відмови їй не роз'яснено. Незважаючи на таке нотаріусом 18.04.2008 року видано ОСОБА_2В, свідоцтво про право на спадщину за заповітом 1/3 частки будинку в м. Рава-Руська по вул. М.Залізняка 12 Жовківського району (реєстр № 1306) та свідоцтво про право власності на 2/3 частки зазначеного будинку (реєстр № 1308), що вважає є незаконним.

Крім цього вказує, що прийняттям нотаріальною конторою заяви про відмову від спадкування та обов'язкової частки, відмови від частки в майні подружжя після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3, порушено її конституційне право на власність та й право на житло, а отже такий правочин є нікчемним.

Стверджує, що є особою похилого віку, неграмотна (не вміє читати,) в нотаріальну контору особисто заяву не писала, така виготовлена друкованим текстом, ніхто такої не оголошував і не роз'яснював наслідки такої заяви, і позивач достовірно знала що відмовлялася від частки майна подружжя, а не від спадкування 1/3 частки. По наявність такої відмови від частки за заповітом позивачу стало відомо лише в серпні 2017 року і тоді вона звернулась до нотаріальної контори, щоб їй пояснили яку частку вона має і тоді роз'янили, що вона нічого немає в будинку і тоді позивач зрозуміла, що така заява підписана нею внаслідок помилки та обманута через її неграмотність, що і є поважною причиною для поновлення строку для захисту її порушеного права.

У зв»язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить такий задоволити.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Просять позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги повністю заперечив, вважає такі безпідставними. Окрім цього подав до суду відзив на позовну заяву.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що являється внучкою позивача та проживає з своєю дитиною в будинку, що знаходиться в м. Рава-Руська по вул. М. Залізняка 12 Жовківського району. Додатково пояснила, що відмовилась від своєї частки про право на спадкування на користь своє матері. Наголошує, що ініціатива щодо оформлення права на спадкування на користь ОСОБА_2 надійшла від позивача ОСОБА_1. Стверджує, що позивача з дому ніхто не виганяв та продавати згаданий будинок ніхто не збирається. Окрім того вказала, що в нотаріуса вони були разом з позивачем, якому нотаріус роз"яснив всі наслідки щодо спадкування майна.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що чітко про події того часу згадати не може, оскільки пройшло вже досить багато часу. Додатково пояснила, що в своїй роботі діє відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема закону України «Про нотаріат», внутрішніх інструкцій, завжди роз»яснює всі права та обов»язки відвідувачам. Коли ж особа бажає написати відмову від своєї частки, тощо, то в такому випадку роз»яснює наслідки такої відмови.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, відповідно до якого Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

У відповідності до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Судом встановлено, що з 1959 року ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3, який помер 14.10.2004 року, що стверджено свідоцтвом про шлюб.

Згідно матеріалів справи, при житті чоловік позивача залишив заповіт, яким належне йому майно, на яке він мав право на день смерті заповів позивачу ОСОБА_1, дочці ОСОБА_2 та онуці ОСОБА_4 в рівних частинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі стороні або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування, суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач особисто їздила до Жовківської державної нотаріальної контори в якій підписала відмову від прийняття спадщини по заповіту після смерті ОСОБА_7, таке зробила добровільно, про спадкування після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори не зверталася.

В матеріалах справи міститься заява позивача ОСОБА_1 від 26.02.2008 року посвідчена нотаріально, якою позивач заявляє, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3, померлого 14.10.2004 року, заявляє також, що їй відомо про зміст заповіту від 22.01.2004 року посвідченого нотаріально, однак вона заявляє, що не претендує відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України на частку в спільному майні подружжя та не претендує на обовязкову частку, також заявляє, що на спадщину не претендує, та від оформлення її відмовляється.

Однак в позовній заяві позивач зазначає, що під впливом дочки погодилася, щоб її частка в майні подружжя перейшла до дочки. В нотаріальній конторі не писала жодної заяви, але позивачу дали підписати заяву з друкованим текстом, яку вона підписала, але оскільки позивач неграмотна то сам текст не читала. Вказує, що заява підписана нею внаслідок помилки, а сама позивач була обманута через її неграмотність.

Відповідно до статей 229 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до п.п. 20, 23 роз'яснень вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, тільки у разі доведеності факту обману і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони щодо підписання зазначеної вище заяви, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до правил ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 264 ч. 1 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Як встановлено судом, відмова позивача від спадкування за заповітом від 28.02.2008 року подана до Жовківської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3, підписана державним нотаріусом, особа позивача ОСОБА_1 встановлена за паспортом, справжність підпису перевірено.

Суд критично оцінює надані позивачем пояснення щодо того, що укладений правочин було вчинено під впливом її дочки та підписаний нею внаслідок помилки, оскільки здобутими під час судового розгляду справи доказами, спростовуються вищенаведені факти. Зокрема, матеріалами справи підтверджується, той факт, що позивачу у відповідності до норм чинного законодавства України, а саме, відповідно до ст. 5 Закону Украни «Про нотаріат» роз'яснено права та обов'язки, окрім цього державним нотаріусом попереджено позивача про наслідки вчинюваних нотаріальних дій зокрема для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана йому на шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не представлено будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх тверджень про те, що укладений вище правочин вчинено під впливом обману.

За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину слід відмовити, оскільки позивачем не представлено доказів про підтвердження недійсності даного правочину. Крім того суд враховує, те, що уматеріалах справи також відсутні докази, які б свідчили про здійснення відповідачем ОСОБА_2 обманних дій по відношенні до позивача при укладенні даного правочину.

Зважаючи на те, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Щодо вимоги позивача про визнання права власності на частку спадкового майна, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки судом встановлено, що позивачу достовірно було відомо про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3, зокрема про заповіт, однак остання добровільно та в силу своїх прав та обов»язків у відповідності до ст. 60 Сімейного Кодексу України вказала, що на частку в спільному майні подружжя та на обовязкову частку не претендує. Окрім цього в підписаній власноручно письмовій заяві вказала, що на спадщину не претендує та від оформлення її відмовляється.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що викладені доводи позивача, викладені у позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст. 12, 13, 23, 76, 268, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Жовківської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, однак з врахуванням п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя Мікула В. Є.