Провадження № 22-ц/773/388/18 Категорія: 54 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Макогончук Є. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу, яку в подальшому уточнила, подавши заяви про уточнення позовних вимог. Позов мотивовано тим, що 28.08.1987 року вона розпочала трудову діяльність на посаді вчителя історії, згодом організатора позакласної і позашкільної роботи Угринівської середньої школи Горохівського району Волинської області. 16.10.1990 р. згідно наказу Волинського облвно переведена на педагогічну роботу в Луцький державний педагогічний інститут імені Лесі Українки, де працювала на посадах лаборанта, асистента, старшого викладача, доцента. 07.09.2017 року її було звільнено з посади доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій у зв'язку із закінченням терміну контракту. 04.09.2017 року вона подала заяву до відділу кадрів Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки (надалі - СНУ) про продовження трудових відносин. Про можливість збереження умов попереднього працевлаштування службовими особами закладу вона повідомлена не була. Відтак, 09.09.2017 року звернулась з проханням звільнити її у зв'язку із скороченням посади доцента на кафедрі міжнародних відносин і регіональних студій. Відповідно до ст. 184 КЗпП України вона не могла бути звільнена, оскільки є матір'ю дитини-інваліда по зору до 18 років. 10.10.2017 р. начальником відділу кадрів позивачу було вручено повідомлення від 06.10.2017 року № 03-29/01/4019, де зазначено, що вона може взяти участь у конкурсному відборі на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників у СНУ. Для участі в конкурсному відборі передбачено подання Звіту про науково педагогічну діяльність із часу останнього призначення на посаду. Однак, вона (позивач) цю умову виконати не могла, оскільки 29-30 червня 2017 року супроводжувала доньку на обстеження в Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. академіка Філатова В. П. м. Одеса. Ця обставина була відома відповідачу, оскільки копія запису в Медичній карті амбулаторного хворого долучена до заяви про надання щорічної додаткової відпустки, поданої 06.07.2017 р. Просить суд скасувати наказ ректора № 89-К/В від 14.08.2017 р. про звільнення її з 07.09.2017 р. з посади доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки в зв'язку із закінченням строку контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки з 08.09.2017 р. та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції не належним чином дослідив фактичні обставини справи, а саме: не дослідив можливості продовження трудових відносин, відсутність можливості у позивача належним чином оформити документи для участі у конкурсі, роз'яснення щодо участі у конкурсі надано без урахування тривалого переоду попередніх трудових відносин.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що припинення строкового трудового договору (контракту) не вимагає заяви та волевиявлення працівника, оскільки воля на працевлаштування на визначений строк виявляється працівником при написанні заяви про прийом на роботу на таких умовах. При прийнятті позивачки на посаду науково-педагогічного працівника з нею було укладено контракт на строк з 01.09.2012 року по 31.08.2017 року. Згідно умов контракту ОСОБА_1 мала бути звільнена з займаної посади 31.08.2017 року. Проте, позивачкою до моменту звільнення було подано заяву про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки, а тому дату її звільнення згідно чинного законодавства було перенесено на останній день перебування у відпустці. 07.09.2017 року ОСОБА_1 була звільнена з посади доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки наказом в.о. ректора № 89-К/в від 14.08.2017 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП у зв'язку з закінченням строку трудового контракту. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» після закінчення строку дії попереднього контракту, претенденти на заміщення посад науково-педагогічних працівників проходять конкурсний відбір. 04.09.2017 року позивачка знаючи, що 07.09.2017 року буде звільнена, звернулася до університету із заявою про працевлаштування на посаду науково-педагогічного працівника. Позивачці було надано відповідь в якій роз'яснено порядок заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників, а також запропоновано взяти участь у конкурсі. Натомість позивач отримала на руки трудову книжку, документи для прийняття участі у конкурсі не подала.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Представник відповідача Макогончук Є. С. апеляційну скаргу заперечила.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки з займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідачем здійснено з додержанням вимог чинного трудового законодавства, підстав для скасування наказу в.о. ректора Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки від 14.08.2017 року № 89-К/В про звільнення позивачки та підстав для поновлення її на роботі немає, а тому відсутні підстави і для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, судом першої інстанції встановлено що сторони перебували у трудових відносинах - позивач ОСОБА_1 з 01.09.2012 року по 07.09.2012 року працювала на посаді доцента Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки (а.с. 2, 20, 24).

01.09.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт, ОСОБА_1 призначено на посаду доцента кафедри країнознавства і міжнародних відносин на період з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2017 року (а.с. 21).

Наказом ректора Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки від 28.04.2017 року № 55-К/В кафедру країнознавства і міжнародних відносин було перейменовано у кафедру міжнародних відносин і регіональних студій (а.с. 22).

У липні 2017 року позивачем ОСОБА_1 відповідачу було подано заяву про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів, як матері дитини-інваліда.

Наказом в.о. ректора від 20.07.2017 року № 115, згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 було надано щорічну додаткову оплачувану відпустку як матері дитини-інваліда за 2017 рік з 29.08.2017 року по 07.09.2017 року на 10 календарних днів (а.с. 23).

Наказом в.о. ректора Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки від 14.08.2017 року № 89-К/В позивача ОСОБА_1 07.09.2017 року було звільнено з посади доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП Україниу зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 24, 33).

04.09.2017 року позивач звернулась з заявою на ім'я ректора Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки про призначення її на посаду доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій у зв'язку із закінченням контракту 07.09.2017 р. (а.с. 30).

Позивачу було повідомлено відділом кадрів СНУ, що за штатним розписом вакантні посади науково-педагогічних працівників (в т.ч. доцента) будуть заміщуватись згідно вимог чинного законодавства шляхом проведення конкурсного відбору, що визнано самою позивачкою в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Крім того, позивача додатково було повідомлено листом від 06.10.2017 року № 03-29/01/4019 за підписом ректора СНУ ім. Лесі Українки про оголошення конкурсу згідно наказу ректора №116-К/В від 18.09.2017 р. на заміщення посад науково-педагогічних працівників, які стали вакантні лише з 01.09.2017 року, запропоновано взяти участь у конкурсі (а.с. 31).

Проте позивач заяву про участь у конкурсному відборі та необхідні для участі у конкурсі документи до відділу кадрів відповідача не подала, що вбачається, як з пояснень представника відповідача, так і пояснень самої позивачки, наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції.

08.09.2017 року позивач звернулась до ректора СНУ ім. Лесі України з проханням звільнити її на умовах скорочення, у зв'язку із відсутністю ставки доцента на кафедрі міжнародних відносин і регіональних студій (а.с. 32).

Вказана заява відповідачем до уваги взята не була, оскільки вона була подана позивачем вже після її звільнення з займаної посади з інших підстав - у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Скорочення в СНУ ім. Лесі України не проводилося.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 цього Кодексу трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з подальшим звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи та наведених вище положень Закону України «Про відпустки», суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем правильно визначено датою звільнення 07.09.2017 року, оскільки цей день є останнім днем відпустки позивача та, що факт звільнення ОСОБА_1 не 31 серпня 2017 року, коли вона перебувала у відпустці, а по закінченню щорічної додаткової оплачуваної відпустки - 07.09.2017 року, не продовжило дію контракту на невизначений строк, як це передбачено ст. 39-1 КЗпП України, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині. У зв'язку з викладеним, підстави для звільнення позивача за скороченням також відсутні.

У ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з положеннями ч. ч. 9, 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Отже, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема обіймання посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

28.04.2016 року рішенням вченої ради СНУ ім. Лесі Українки затверджено Порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів) у СНУ ім. Лесі України (а.с. 49-54). Даний Порядок визначає проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників університету, а саме: завідувачів кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, асистентів. Конкурс на заміщення вакантної посади оголошує ректор, про що видається наказ. Посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством про працю, а також при введенні нової посади до штатного розпису вищого навчального закладу. Також порядок передбачає процедуру подання документів (вони подаються до відділу кадрів університету особист або надсилаються поштою), їх попередній розгляд, обговорення кандидатур претендентів та обрання і призначення науково-педагогічних працівників.

Наказ від 18.09.2017 р. про оголошення конкурсу на посади, які стали вакантними з 01.09.2017 р., було розміщено на сайті університету 21.09.2017 року, листом від 06.10.2017 р. позивачу було запропоновано взяти участь у конкурсі (а.с. 82, 31). Матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій з метою участі у конкурсі. Вказане підтверджено і позивачем в суді першої інстанції. А тому суд апеляційної інстанції вважає безпідставним доводи апеляційної скарги про те, що зважаючи на на тривалі трудові відносини процедура відносно позивача повинна була проходити в іншому порядку.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що звільнення позивача ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідачем здійснено з додержанням вимог чинного трудового законодавства, підстав для скасування наказу про звільнення позивачки та про поновлення на роботі матеріали справи не містять, а тому не підлягає до задоволення і вимога про стягнення відповідно до ст. 235 КЗпП середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати за подачу апеляційної скарги необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків та підставно відмовив в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 травня 2018 року.

Головуючий

Судді