АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року місто Київ.

Справа № 753/16516/16

Апеляційне провадження №22-ц/796/3021/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Желепи О.В., суддів Іванченко М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року, у складі судді Лужецької О.Р. ухваленого в приміщенні суду в місті Києві (інформація про час ухвалення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У вересні 2016 року позивач, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29.10.2013 року в м. Києві на регульованому перехресті вул. Харківського шосе та вул. Вірменська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Тойота», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 22.11.2013 року, водія автомобіля НОМЕР_1 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки на момент ДТП відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ТзДВ «Страхова компанія «Наста» згідно із полісом № АЕ.0547153, чинним на момент ДТП, позивач вчасно звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, проте жодних сум сплачено не було. Відповідно до листа МТСБУ від 18.09.2014 року № 6/3-04/25434 ТзДВ «Страхова компанія «Наста» з 23.01.2014 року втратило статус асоційованого члена МТСБУ. 20.03.2014 року розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ТзДВ «Страхова компанія «Наста» анульовано ліцензію на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв'язку із чим, позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 32 853 грн. 00 коп., та судовий збір.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.12.2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, відомості про ідентифікаційний номер відсутні) на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 32 853 (тридцять дві тисячі вісімсот п'ятдесят три) грн. 00 коп., та судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят один) грн. 20 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.01.2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В скарзі посилався на те, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права. Під час розгляду справи суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Зазначав, що ні судові повістки, ні саме заочне рішення йому не вручались ні за адресою, за якою він зареєстрований, а ні за адресою, за якою він фактично проживає. Про вказане рішення відповідач дізнався виключно після надходження на адресу його фактичного перебування постанови про відкриття виконавчого провадження, яка була прийнята на підставі поданого виконавчого листа по справі № 753/16516/16 від 19.04.2017. Таким, чином на думку відповідача наявні підстави для скасування рішення суду у відповідності п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. Вказував на те, що в даному випадку позивач обрав спосіб захисту порушених прав шляхом звернення до страхової компанії ТзДВ «Страхова компанія «Наста» з вимогою компенсації завданих збитків. Відтак, саме страхова компанія відповідно до вимог чинного законодавства зобов'язана визначити та виплатити страхове відшкодування згідно положень ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Втім, до участі у розгляді справи не було залучено ТзДВ «Страхова компанія «Наста», а відтак неможливо встановити обставини щодо наявності чи відсутності будь-яких виплат зі сторони страхової на користь позивача. Окрім того, неможливо встановити чи відмовився у встановленому законом порядку позивач від виплати страхового відшкодування, що у свою чергу може призвести до подвійної відповідальності, що суперечить положенням Конституції України. Судом не було встановлено зв'язок між ДТП 29 жовтня 2013 року(причина) і ремонтом 07 березня 2014 року (наслідок). Натомість, посилання позивача на те, що йому не було надано додаток до страхового акту (а.с. 3) є лише тільки припущенням і не підтверджено документами. Водночас в матеріалах справи (а.с. 11) є інформація про те, що ТзДВ «Страхова компанія «Наста» надала позивачу копію розрахунку страхового відшкодування до страхового акту. Також вказував на те, що позивачем не доведено розміру завданої йому майнової шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використаним, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухових і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Стаття 1188 ЦК України визначає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1 ) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) та наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29.10.2013 року в м. Києві на регульованому перехресті вул. Харківського шосе та вул. Вірменська сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Тойота»,. д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого автомобіль останнього отримав механічні пошкодження.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 22.11.2013 року, водія автомобіля НОМЕР_1 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент ДТП відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ТзДВ «Страхова компанія «Наста» згідно із полісом № АЕ.0547153, чинним на момент ДТП, позивач вчасно звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, проте жодних сум сплачено не було.

Відповідно до листа МТСБУ від 18.09.2014 року № 6/3-04/25434 ТзДВ «Страхова компанія «Наста» з 23.01.2014 року втратило статус асоційованого члена МТСБУ.

Встановлено, що 20.03.2104 року розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ТзДВ «Страхова компанія «Наста» анульовано ліцензію на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач самостійно здійснив відновлювальний ремонт свого автомобіля, внаслідок чого поніс збитки в розмірі 32 853 грн. 00 коп., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 50 від 28.03.2014 року, копією рахунку-фактури № СФ 0000069 від 04.01.2014 року, копією акту виконаних робіт № КЯЗН000050 від 07.03.2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач самостійно здійснив відновлювальний ремонт свого автомобіля, внаслідок чого поніс збитки в розмірі 32 853 грн. 00 коп., а тому останні підлягають відшкодуванню винною особою.

Колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, разом з тим, суд порушив норми процесуального права, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення.

В п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України зазначено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідач ОСОБА_1 обґрунтовував свою апеляційну скаргу зокрема тим, що він не був належним чином повідомлений судом про місце та час розгляду справи, а тому не з'явилася до суду з поважних причин та не знав про судове рішення до відкриття виконавчого провадження.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, суд розглянув справу у відсутності відповідача ОСОБА_1 та ухвалив 05.12.2016 року заочне рішення у справі. Так, з матеріалів справи вбачається, що суд у відповідності вимог чинного законодавства на момент відкриття провадження не встановив зареєстроване місце проживання відповідача. При цьому, суд направляв судові повістки за адресою зазначеною позивачем, а саме: АДРЕСА_1. Повістка про судове засідання призначене на 14.11.2016 року була повернута з відміткою «закінченням встановленого терміну зберігання» а.с. 59. Зворотних даних про повідомлення відповідача на судове засідання призначене на 05.12.2016 року матеріали справи не містять. Відповідно до копії довіреності на а.с. 94, вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. Втім, адресою для листування в апеляційній скарзі останнім зазначено: АДРЕСА_3.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 був повідомлений про місце та час судового розгляду справи. У зв'язку з цим відповідач був позбавлений можливості наводити свої доводи та заперечення та приймати участь у дослідженні доказів, що безумовно призвело до недотримання судом принципу змагальності та рівності сторін, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог. Тобто доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом визнано обґрунтованими.

Щодо вирішення позовних вимог по суті спору, апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов'язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

З урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищено небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред'явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

Таким, чином пред'явлення даного позову потерпілим до винної особи є правомірним, оскільки доказів про те, що позивачем в судовому порядку пред'являлися аналогічні вимоги ТзДВ «Страхова компанія «Наста» матеріали справи не місять, а відповідачем не доведено, що страховик виплатив потерпілому суму страхового відшкодування. Тобто доводи скарги, щодо пред'явлення позову не до належного відповідача є безпідставними.

Посилання в скарзі на те, що без встановлення відомостей чи відмовився у встановленому законом порядку позивач від виплати страхового відшкодування, може призвести до подвійної відповідальності, що суперечить положенням Конституції України, апеляційний суд не приймає, оскільки відповідач не довів, що позивач повністю, або частково отримав відшкодування за рахунок страхової компанії. При цьому, в разі доведення відповідачем сплати потерпілому СК вказаних коштів, останній не буде позбавлений права на повернення таких сум в порядку передбаченому законом.

Доводи скарги про те, що позивачем не доведено розміру завданої йому майнової шкоди, а також про те, що судом не було встановлено зв'язок між ДТП 29 жовтня 2013 року і ремонтом 07 березня 2014 року, тобто понесенням майнових витрат, апеляційний суд вважає безпідставними, так як позивачем надано докази на підтвердження розміру майнової шкоди (а.с. 37-40), а відповідачем не спростовано її розмір та не доведено, що саме така шкода не була завдана потерпілому при ДТП 29 жовтня 2013 року.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач не навів конкретних доводів з приводу проведення позивачем ремонту вузлів та деталей, які не були пошкоджені під час ДТП за участю відповідача.

Відповідач не заявив клопотання апеляційному суду про проведення авто-товарознавчої чи авто-технічної експертизи з метою доведення своїх заперечень з приводу недоведеності позивачем розміру збитків.

Таким, чином апеляційний суд встановив, що позивач довів, що його права порушені відповідачем. Позивач також довів, що для відновлення автомобіля він витратив 32 853 грн. 00 коп., а тому позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати також мають бути відшкодовані відповідачем.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу, оскільки підставами скасування рішення суду стало порушення судом норм процесуального права, які є обов'язковими для скасування рішення суду, при цьому сума коштів, які стягуються з відповідача є незміною. Сторонами процесу не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 32 853 (тридцять дві тисячі вісімсот п'ятдесят три) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят один) грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 03 квітня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.