Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 331/402/15-ц

провадження № 61-6654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у складі судді Смолки І. О., від 15 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А., від 16 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки.

Свої вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» обґрунтовувало тим, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 19-1816-088К, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти в сумі 45 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 19-1816-08811 від 04 серпня 2008 року. Відповідачами зобов'язання належним чином у відповідності до умов кредитного договору та договору поруки не виконувались, у зв'язку із чим утворилася заборгованість: строкова заборгованість по кредиту 25 402, 75 доларів США, що за курсом НБУ 1 долар США = 15,755631 грн, складала суму в 400 236, 36 грн; прострочена заборгованість по кредиту 8 250 доларів США, що за курсом НБУ 1 долар США = 15,755631 грн, складала суму у розмірі 129 983, 96 грн; строкова заборгованість по відсоткам 639,40 доларів США, що за курсом НБУ 1 долар США = 15,755631 грн, складала суму 1 074,15 грн; прострочена заборгованість по відсоткам 9 628, 85 доларів США, що за курсом НБУ 1 долар США = 15,755631 грн, складала суму 151 708,61 грн. Загальна сума нарахованої пені по основному боргу, строковим та простроченим відсоткам за період з 09 січня 2014 року по 08 січня 2015 року визначена в розмірі 631 452, 92 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості склала 1 323 456 грн.

Із урахуванням зазначеного, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило позов задовольнити, стягнути з відповідачів у солідарному порядку зазначену суму боргу, а також судовий збір.

05 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В., про захист прав споживачів, визнання договору недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 04 серпня 2008 року між ним, за погодженням з дружиною ОСОБА_4, та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», укладено кредитний договір № 19-1816-088К. Даний кредитний договір у розумінні чинного законодавства України, а саме пункту 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», являється споживчим кредитом. Умови укладеного сторонами договору не містять повних умов кредитування, зокрема: наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію про переваги та недоліки схем кредитування, графіку платежів та сукупної вартості кредиту. Тому позивач, як споживач, не отримав від відповідача необхідної, повної та достатньої інформації щодо наданого кредиту, а отже був обмежений при виборі послуг банку та аналізу спроможності виконання взятого на себе зобов'язання. Крім того, при укладенні оспорюваного правочину відповідачем було порушено вимоги частини п'ятої статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» щодо перевірки кредитоспроможності ОСОБА_3, як позичальника. Також укладений кредитний договір містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_3 вважав, що наявні підстави для визнання кредитного договору № 19-1816-088К від 04 серпня 2008 року недійсним, як такого, що за змістом прямо суперечить вимогам законодавства України про захист прав споживачів, а тому просив суд визнати зазначений кредитний договір недійсним.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2016 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 331/402/15-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором кредиту, з цивільною справою № 331/2826/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В., про захист прав споживачів, визнання недійсним договору. Справі присвоєно номер 331/402/15-ц.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2016 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по кредитному договору у розмірі 1 323 456 грн, яка складається з: суми строкової заборгованості по основному боргу кредиту 25 402, 75 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає суму у розмірі 400 236,36 грн; простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 8 250 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає суму у розмірі 129 983,96 гр.; строкової заборгованості по відсотках 639,40 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає суму 1 074,15 грн; простроченої заборгованості по відсотках 9 628,85 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає суму 151 708,61 грн; пені по основному боргу, строковим та простроченим відсоткам за період з 09 січня 2014 року по 08 січня 2015 року у розмірі 631 452, 92 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню із відповідачів у солідарному порядку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні оспорюваного договору були узгоджені умови кредитування, у тому числі можлива сума кредиту, строк, на який кредит був одержаний, мета кредитування, форми та види його забезпечення. До споживача (боржника) були доведені відомості про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів). Обумовлені були і можливості та умови дострокового повернення кредиту, всі особливості цього кредитного договору, в тому числі і відносно ризиків валютних коливань. Договір виконувався боржником, жодних відомостей про те, що споживач не погодився з умовами кредитування або не мав можливості скористатися іншими умовами кредитування у іншого кредитодавця суду надано не було.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено розмір пені за основним боргом та відсотками за період з 09 січня 2014 року по 08 січня 2015 року до 150 000 грн, а відтак зменшено і загальний розмір заборгованості до 842 003,08 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вирішуючи питання про стягнення пені, нарахованої за прострочення сплати основного боргу та процентів, суд першої інстанції не врахував положення частини третьої статті 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Зменшуючи розмір пені, апеляційний суд врахував ту обставину, що ОСОБА_3 є інвалідом дитинства, відповідачі виховують малолітню дитину, а розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. Погоджуючись із висновком районного суду в незміненій частині, апеляційний суд виходив із того, що сторонами було вільно укладено договір та досягнуто домовленість за всіма суттєвими його умовами, у тому числі про кредитування в іноземній валюті. Неналежне виконання обов'язків за договором тягне за собою як стягнення заборгованості з процентами, так і нарахування пені за несвоєчасне виконання обов'язків за договором. Підстав для припинення поруки не встановлено.

05 грудня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що грошові кошти ОСОБА_3 (як позичальником) були отриманні у гривні, а не в доларах США. Банком невірно розраховано суму заборгованості, безпідставно відмовлено у призначені судової експертизи. Крім того, відносини поруки між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»та ОСОБА_4 припинилися в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника.

25 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором і договором поруки та за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О. В., про захист прав споживачів, визнання договору недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 19‑1816‑088К, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредитні ресурси у сумі 45 000,00 доларів США (а. с. 6-9).

При укладенні кредитного договору ОСОБА_3 прийняв на себе зобов'язання повернути частинами кредит у строк до 04 серпня 2023 року та сплачувати позивачу плату за користування кредитом у розмірі 16,5 відсотків річних, згідно з графіком зниження розміру заборгованості.

14 жовтня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 19-1816-088К, згідно з умовами якої, процентна ставка за користування кредитними ресурсами встановлена у розмірі 18 % (а. с. 14).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 19-1816-08811 від 04 серпня 2008 року (а. с. 12, 13).

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язання за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у т.ч. за основним боргом, по сплаті щомісячних відсотків, сплаті підвищених відсотків, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки за основною заборгованістю та відсоткам, а також за відшкодування всіх збитків.

14 жовтня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 19-1816-08811 від 04 серпня 2008 року, в якій пункт 1.1 договору поруки викладено у наступній редакції: «поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 19‑1816‑088К від 04 серпня 2008 року, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 45 000,00 доларів США зі сплатою 18 % річних строком до 04 серпня 2023 року».

Статтею 1054 ЦК України, передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три варіанти визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції, з висновком якого в незміненій частині погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у солідарному порядку із боржника та поручителя, у відповідності до даних наданого розрахунку, правильність якого не спростовано боржником. Апеляційний суд, частково залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, із урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України, а також умов договору поруки (пунктів 1.1 та 5.1), дійшов обґрунтованого висновку, що договір поруки не припинив свою дію, оскільки сторонами договору поруки було визначено строк, до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, а саме до 04 серпня 2023 року.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України, 2004 року, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом експертиза призначається коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи та поданих доказів, при цьому особа, яка заявляє клопотання про призначення експертизи, повинна обґрунтувати та довести необхідність її призначення.

Підставою для призначення судової експертизи є необхідність з'ясування обставин, які потребують спеціальних знань, тобто тих, які виходять за межі знань осіб, які беруть участь у справі, та судді, який розглядає справу.

Виходячи зі змісту поданого клопотання про призначення судової експертизи (т. 1 а. с. 158), заявником не доведено необхідність її призначення, не вказано обставин, які б свідчили про невірність здійснених банком розрахунків заборгованості, а також необхідності їх перевірки шляхом призначення судової експертизи. Заявник не надав суду власний контррозрахунок, якій міг би піддати сумніву розрахунок, наданий позивачем, а отже не довів суду необхідність призначення у справі судової економічної експертизи.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору недійсним та дійшли обґрунтованого висновку про те, що укладені між сторонами договори не є несправедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду та районного суду в незмінній частині, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що боржник не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а тому разом із поручителем повинен повернути взяті у борг кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а також штрафні санкції. Заявлені позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в порядку касаційного провадження.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення апеляційного суду та рішення районного суду в незміненій частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2016 року в незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2016 року в незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк