Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 331/2002/17 Головуючий у 1-й інстанції Жукова О.Є.
Номер провадження 22-ц/778/156/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С..

суддів: Маловічко С.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Наше місто», Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права користування житловим приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом в обґрунтування якого зазначила, що ОСОБА_5, є її рідною сестрою, та була наймачем квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира не приватизована, належить до комунального житлового фонду. В червні 2011 році на прохання сестри, яка була хвора, ОСОБА_3 вселилася до неї як член сім'ї і з цього часу проживала з нею разом, вела спільне господарство. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після чого вона залишилася проживати в квартирі, де проживає до цього часу. Вважає, що оселившись у червні 2011 року як член сім'ї наймача квартири і проживаючи у цій квартирі тривалий час, вона набула право користування зазначеним житловим приміщенням. Так як ОСОБА_5 була єдиною особою, яка проживала в квартирі та була її наймачем, вона оселилася у квартиру, тому письмова згода на її вселення не складалася. Зазначена квартира з червня 2011 року є її постійним місцем проживання і з моменту її вселення до дня смерті наймача вона постійно проживала як член її сім'ї, вела з не спільне господарство, доглядала її та здійснювала заходи щодо її поховання.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд встановити факт її постійного проживання разом з наймачем ОСОБА_5 і ведення з нею спільного господарства з червня 2011 року у квартирі АДРЕСА_1; визнати за нею право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела того, що вона всселилась до спірної квартири саме як член сім'ї квартиронаймача, постійно з нею проживала, вела спільне господарство, крім того, позивач зберігала за собою постійне місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, яка належить їй на праві власності де і була зареєстрована з 24 липня 1986 року по 13 квітня 2017 року, де проживає її чоловік та син, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, вважає його законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках держаного і громадянського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування ЖК України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Такого по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції під час ухвалення рішення колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 вересня 2009 року у справі про визнання права користування жилим приміщенням і постановлення ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 8 грудня 2010 року у справі про визнання права користування жилим приміщенням та зміну умов договору найму жилого приміщення, в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) є обов'язковою для судів.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 проживала і була наймачем квартири АДРЕСА_1 (а. с. 6). Крім неї в даній квартирі ніхто зареєстрований не був.

Спірна квартира АДРЕСА_1 не приватизована та знаходиться у комунальній власності м. Запоріжжя, власником є територіальна громада міста в особі Запорізької міської ради. ( а.с. 8).

Свідоцтвом про смерть підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла (а. с. 13).

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позову зазначає, що на прохання своєї сестри, оскільки остання дуже хворіла та потребувала сторонньої допомоги вона вселилась в спірну квартиру, як член сім'ї ОСОБА_5 та мешкає в спірній квартирі з 2011 року.

Відповідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, неохідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення. а також на інших підставах. не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Позивачка ОСОБА_3 є рідною сестрою померлої ОСОБА_5 (а.с.10-12).

Натомість, за вказаний термін ( понад шість років), як зазначає позивач спільного проживання, реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі не відбулося.

Плата за комунальні послуги проводилась із розрахунку проживання в спірній квартирі однієї особи. Особовий рахунок в спірній квартирі відкритий на ОСОБА_5

Водночас, відповідно до паспортних даних ОСОБА_3 остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24.07.1986 року по 13 квітня 2017 рік.

Крім того, ОСОБА_3 має сім'ю, з 26 лютого 1993 року по теперішній час остання перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, що підтверджено копією паспорта позивача ОСОБА_3 (а.с. 53 зворот) та має сина ОСОБА_8, які мешкають за адресою АДРЕСА_2.

Зазначена квартира належить ОСОБА_3 на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності від 11 серпня 2007 року.

Позивач в судовому засіданні підтверджувала факт перебування в зазначеній квартирі, та внесення сплати за комунальні послуги.

Отже, виходячи з положень ч. 2 ст. 3 СК України ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_7, як подружжя вважаються сім'єю.

Належних та допустимих доказів, якіб свідчили про те, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї свого чоловіка ОСОБА_7, остання суду не надала.

Як на підтвердження доказу про фактичне проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі, остання посилається на акт від 12.10.2016 року складений працівниками комунального підприємства «Наше місто» та вважає його підтвердженням факту проживання більше п'яти років.

Проте, даний акт було складено вже після смерті ОСОБА_5, зі змісту якого вбачається, що інформація в ньому відображається зі слів сусідів, ОСОБА_9 від підписання акту відмовився, що свідчить про його сумніви щодо фіксування зазначених фактів. Отже, заміст цього акту грунтується на припущеннях, а відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 вселилась в спірну квартиру в установленому законом порядку як член сім'ї ОСОБА_6, на постійне проживання, а не з метою здійснення догляду за ОСОБА_5, вела з нею спільне господарство, приймала участь в утриманні квартири, яка являлась її єдиним постійним місцем проживання, що підтверджують сукупність фактів, необхідних для визнання за особою права користування жилим приміщенням,матеріали справи не містять.

Отже, встановивши відсутність доказів на підтвердження наявності письмової згоди на проживання позивача від наймача ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та реєстрацію і проживання в спірному жилому приміщенні ОСОБА_3, а останньою не спростовано наявність у неї права користування іншим житловим приміщенням за місцем її реєстрації, яке належить їй на праві власності, а також врахувавши, що покази свідків щодо постійного проживання позивача у спірній квартирі не є достатніми доказами, що підтверджують сукупність фактів, необхідних для визнання за особою права користування жилим приміщенням, суд на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи) прийшов вірного правового висновку про недоведеність позивачами набуття права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку.

За таких обставин суд прийшов правильного правового висновку, що повивач не набула самостійне право користування, оскільки зберігала за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданими позивачем актом підтверджується факт її проживання з 2011 року у спірній квартирі та не проживання за місцем реєстрації у квартирі, яка належить її на праві власності, вбачаються необґрунтованими, оскільки позивач зберігала своє право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2, де вона зареєстрована. Остання не ставилось питання щодо зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою та її реєстрації у спірній квартирі. Наймач квартири ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за життя не зверталась до відповідних органів з питання реєстрації позивача у спірній квартирі.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції, правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеними в обґрунтування позовних вимог, яким надана належна оцінка судом першої інстанції , та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено протягом 10 днів

Головуючий Судді: