Справа № 302/595/17
Номер рядка звіту 38
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в повному обсязі)

29.03.2018 смт.Міжгір'я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Гайдур А.Ю.,

з участю: секретаря Царь О.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

співвідповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні райсуду справу за позовом ОСОБА_5 в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Міжгірського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання права на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, який обґрунтовував тим, що 15.02.2001 р. помер його батько ОСОБА_8 у Російській Федерації проживаючи разом із ним. Після смерті батька відкрилася спадщина за заповітом яким він усе своє майно у тому числі житловий будинок № 910 у с.Синевир, Міжгірського району, Закарпатської області заповів своїм дітям в рівних долях по 1/3 частині: йому, ОСОБА_5, сину ОСОБА_9 та доньці ОСОБА_10.

На даний час двоє з дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 померли.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складалося із рухомого майна та нерухомості у с.Синевир. На даний час такою нерухомістю є літня кухня, будинок знищений пожежею.

Посилаючись на норми цивільного законодавства УРСР, на те, що він прийняв спадщину так як на день смерті проживав разом із спадкодавцем і що майно у нотаріальній конторі він оформити не може через відсутність правовстановлюючих документів, то просив визнати за ним право власності на житловий будинок № 910 в с.Синевир, Міжгірського району в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, який помер 15.02.2001 р.

27.07.2017 р. за ухвалою суду до справи залучено третю особу ОСОБА_3, яка не заявляє самостійних вимог.

08.08.2017 р. за ухвалою суду ОСОБА_3 залучено до справи як співвідповідача.

07.09.2017 р. ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов про визнання права на спадкове майно. Заяву обґрунтовувала тим, що 18.08.2015 р. ОСОБА_10 склала письмовий заповіт за яким все своє майно заповідала їй. Після смерті ОСОБА_10 05.03.2017 р. вона у шестимісячний термін, а саме 17.03.2017 р. звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Листом приватного нотаріуса від 06.09.2017 р. її повідомлено про неможливість видати їй свідоцтва про право на спадщину за відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок.

Посилаючись на норми цивільного законодавства України вважає, що вона у встановленому порядку набула право на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_10 за складеним нею заповітом від 18.08.2015 р., а також із посиланням на норми ст.ст. 1218, 1225 ЦК України вона як спадкоємець має право на приватизацію земельної ділянки у с.Синевир, 910.

Просила визнати за нею право власності на спадкове майно-будівлю літньої кухні у с.Синевир, 910 як спадкоємицею по заповіту померлої 5.03.2017 р. ОСОБА_10 та право на приватизацію у встановленому порядку земельної ділянки, площею 0,0891 га в с.Синевир, 910.

07.09.2017 р. за ухвалою суду прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до провадження та обєднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

В судовому засіданні представники позивача за первісним позовом свої вимоги підтримали повністю, просять позов задоволити. У задоволенні зустрічного позову просять відмовити.

Співвідповідач ОСОБА_3 та її представник просять відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов з підстав і обґрунтувань, викладених в своїй позовній заяві.

Відповідачем ОСОБА_6 сільською радою подано письмове заперечення від 01.08.2017 р. за № 224 із якого вбачається, що сільська рада просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 через необґрунтованість позову.

Згідно поданої Синевисрькою сільською радою заяви від 06.10.2017 р. за № 271 заперечень щодо визнання права власності на спадкове майно за гр.. ОСОБА_3 сільська рада не має і просила справу розглядати без їхньої участі.

Третя особа приватний нотаріус просив справу розглядати без його участі.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши письмові заперечення та подані в справу докази суд вважає, що як первісний позов ОСОБА_5 так і зустрічний позов ОСОБА_3 до задоволення не підлягають виходячи з таких підстав.

Судом установлено, що 15 лютого 2001 року у Російській Федерації помер батько позивача ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина за заповітом.

Згідно заповіту від 16 березня 2000 року, посвідченого нотаріусом Тюменського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за № 2218, ОСОБА_8 заповідав усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, у тому числі житловий будинок, що знаходиться у с.Синевир, Міжгірського району, Закарпатської області, Україна, своїм дітям: сину ОСОБА_9, сину ОСОБА_5 та доньці ОСОБА_10 в рівних частках по 1/3 частині кожному. Раніше складений заповіт відмінено повністю.

У спадковому житловому будинку № 910 у с.Синевир, Міжгірського району, Закарпатської області після смерті спадкодавця ОСОБА_8 залишилася проживати його донька ОСОБА_10, яка фактично вступила в управління та володіння таким і яка в ньому проживала до 07 січня 2015 року - до дня, коли сталася пожежа, внаслідок якої будинок повністю згорів, що стверджується актом про пожежу від 07.01.2015 р. та довідкою в.о. ОСОБА_6 сільського голови від 31.07.2017 р. № 225.

Після пожежі ОСОБА_10 переселилася проживати в літню кухню, в якій проживала до своєї смерті 05 березня 2017 року.

Правовстановлюючі документи на літню кухню відсутні, дана будівля є самочинно збудована, що підтверджується листом ОСОБА_6 сільської ради.

18 серпня 2015 року ОСОБА_10 склала письмовий заповіт за яким все своє майно, належне їй на момент смерті, включно те, за яким вона згідно за законом матиме право передала на користь ОСОБА_3. Заповіт не змінений і не скасований.

Враховуючи, що ОСОБА_5 звернувся до суду із вимогою про визнання за ним права власності на житловий будинок у с.Синевир, 910 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_8, який помер 15.02.2001 р. і що спадщина за померлим відкрилася у 2001 році, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 цього Кодексу визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст..549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом, або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст..ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкодавцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві , який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст.. 533 цього Кодексу спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже для спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 після смерті спадкодавця ОСОБА_8 (батька) 15.02.2001 року не вступив у фактичне управління та володіння житловим будинком № 910 у с.Синевир, Міжгірського району, а продовжував проживати на квартирі у Російській Федерації. Крім того позивач не звертався із заявою до державної нотаріальної контори в Україні у шестимісячний термін про прийняття спадщини.

Звернення позивача до суду про визначення йому додаткового строку для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, відхилено, як необґрунтоване і безпідставне.

Окрім того суд констатує, що на час звернення до суду позивача із заявою про визнання за ним права власності на житловий будинок № 910 у с.Синевир, взагалі відсутній житловий будинок, оскільки такий був знищений внаслідок пожежі 07 січня 2015 року, тобто немає обєкта права власності за яким слід би було визнавати право власності.

З огляду на вищенаведене суд приходить до переконання, що правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5 немає і у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 суд встановив таке.

15.02.2001 року помер ОСОБА_8 батько ОСОБА_10, який залишив заповіт, яким все своє майно, в тому числі будинок № 910 у с.Синевир заповідав своїм дітям: сину ОСОБА_12, сину ОСОБА_13 та доньці ОСОБА_10 в рівних долях по 1/3 частині. Заповіт не змінений і не скасований.

Після смерті батька ОСОБА_10 продовжувала проживати у спадковому будинку у с.Синевир № 910, тобто вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК УРСР.

Судом установлено, що ОСОБА_10 була єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_8 у 2001 році відповідно до діючого на той час законодавства.

Право власності на житловий будинок № 910 у с.Синевир ОСОБА_10 не оформляла.

07 січня 2015 року внаслідок пожежі житловий будинок ОСОБА_10 повністю згорів, що стверджується актом про пожежу від 07.01.2015 р. та довідкою ОСОБА_6 сільської ради.

Після пожежі ОСОБА_10, яка проживала у спадковому будинку переселилася проживати в літню кухню, в якій проживала до своєї смерті 05.03.2017 р.

До своєї смерті ОСОБА_10 18.08.2015 року склала заповіт згідно якого все своє майно, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право заповідала ОСОБА_3 (а.с. 56).

У вересні 2016 року ОСОБА_10 рішенням № 27 VІІІ сесії VІІ скликання ОСОБА_6 сільської ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку № 910 у с.Синевир, орієнтовною площею 0,0901 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, яка перебуває у її користуванні.

Рішення ОСОБА_6 сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_10 немає, правовстановлюючий документ на земельну ділянку ОСОБА_10 не видавався.

Як вбачається із заперечення ОСОБА_6 сільської ради на позов ОСОБА_5 від 01.08.2017 р. за № 224, що згідно наявних у сільраді документів, а саме погосподарських книг не значиться літня кухня на яку зроблено технічний паспорт. Також виконкомом сільради не приймалося рішення на присвоєння поштової адреси, тобто літня кухня немає поштової адреси як такої, а також будь-якого погодження з сільрадою не надавалося.

Після смерті ОСОБА_10 05 березня 2017 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу ОСОБА_7 із письмовою заявою про прийняття спадщини за заповітом 14 березня 2017 року.

Доказів, що ОСОБА_3 зверталася до нотаріуса чи нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину чи то належної відмови нотаріуса ( постанови) у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за померлою ОСОБА_10 суду не подано. Посилання ОСОБА_3 на те що приватний нотаріус листом від 06.09.2017 р. відмовив їй у видачі свідоцтва про спадщину є помилковим, оскільки в документі не міститься відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину і крім того дана відмова має оформлятися і видаватися нотаріусом у формі постанови.

Відповідно до розяснень, викладених в абзацах 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 7 розяснень ППВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво ( ч. 1 ст. 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво.

Відповідно до п. 10 розяснень, викладеного у вищезазначеній Постанові (ПВСУ від 30.05.2008 № 7) вбачається, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними підставами ( зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Правило ст. 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належного йому на праві власності.

Таким чином судом установлено, що будівля літньої кухні у с. Синевир у дворогосподарстві № 910 є самочинно збудованою, жодного правовстановлюючого документа на цю будівлю немає.

Жодного правовстановлюючого документа, який би підтверджував право власності на земельну ділянку на якій розміщена самочинно збудована будівля літньої кухні ОСОБА_10 немає.

Доказів, що спадкоємець ОСОБА_3 зверталася до нотаріуса на видачу їй свідоцтва про право на спадщину немає.

Доказів, що ОСОБА_3 зверталася до органу місцевого самоврядування про оформлення земельної ділянки, якщо користувалася спадкодавець ОСОБА_10 і що їй було відмовлено у такому оформленні (передачі у власність) немає.

З огляду на вищевстановлене суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення зустрічного позову, через його недоведеність та передчасність, немає, а тому у задоволенні такого слід відмовити.

Судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 262-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_5 в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в с. Синевир, 910, Міжгірського району в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, який помер 15.02.2001 р.

Відмовити ОСОБА_3 у зустрічному позові до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно - будівлю літньої кухні в с. Синевир, 910, Міжгірського району як спадкоємцем по заповіту померлої 5.03.2017 р. ОСОБА_10 та у визнанні за нею права на приватизацію земельної ділянки площею 0, 0891 га в с. Синевир, 910 Міжгірського району, Закарпатської області..

Судових витрат немає.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в апеляційний суд Закарпатської області через райсуд протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили згідно з ст. 273 ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_14