Провадження № 2/638/1084/18
24.04.2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова
в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.
за участю секретаря Шульги К. І.
з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-
У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем, з яким вони не перебували у шлюбі, є спільна дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючи з лютого 2011 року відповідач проживає окремо в іншому місті та жодного з покладених законом на батька обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. З 22.11.2012 року за рішенням суду відповідач повинен сплачувати аліменти, жодного разу відповідач навіть не поцікавився, за які кошти виховується дитина. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно, дитина знаходиться на її утриманні. Син не має до батька ніяких почуттів, в спілкуванні ніколи про нього не цікавиться. Просить суд позов задовольнити, позбавитиОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4, а також стягнути заборгованість по аліментам за період з 06.06.2012 року по 01.10.2017 року.
Позивач - ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, подала до суду заява про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав.
Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської радив судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, а також висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як встановлено матеріалами справи, батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджує повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_3, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 18.12.2012 року (а. с. 5).
Як повідомлено позивачем, батьки малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в зареєстрованому шлюбі не перебували. Реєстрація народження дитини проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України.Також ОСОБА_2 повідомила, що сім'єю разом з батьком дитини ніколи не проживали, будь-які відносини з ним припинилися, коли ОСОБА_4 було чотири роки. ОСОБА_4 батька не пам'ятає та не має до нього ніяких почуттів, тому позбавлення його батьківських прав не вплине негативно на розвиток дитини.ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні ОСОБА_4, не цікавиться його розвитком, не проявляє ніякого бажання спілкуватися з дитиною, не піклується про здоров'я, фізичний та духовний розвиток, матеріально не утримує. Спору між батьками щодо визначення місця проживання сина не було.
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований разом з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується справкою про місце проживання та склад сім'ї (а. с. 6).
ОСОБА_2 займає посаду менеджера у ФО-П ОСОБА_5, має стабільну заробітну платню, про що свідчить довідка про заробітну плату (дохід) (а. с. 7).
Згідно з довідкою, наданою адміністрацією Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №105 ХМР, де навчається ОСОБА_4 у 6-А класі, хлопець проживає разом з матір'ю, ОСОБА_2, яка відповідально ставиться до виховання сина. Батько дитини, ОСОБА_3 протягом шести років навчання сина у школі жодного разу не відвідував батьківських зборів, не цікавився навчанням та розвитком ОСОБА_4 (а. с. 8).
Згідно з довідкою, наданою адміністрацією Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка №4», де ОСОБА_4 перебуває на обліку з народження, догляд за дитиною та рекомендації лікарів здійснює мати, ОСОБА_2 Батько дитини, ОСОБА_3, станом здоров'я сина не цікавився, до поліклініки з цього приводу не звертався.
Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських правОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 від 22.03.2018 року №192, ОСОБА_3 з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та щодо усунення перешкод у спілкуванні з ним з боку матері дитини, ОСОБА_2, до Департаменту служб у справах дітей не звертався та ніяких доказів щодо виконання ним батьківських обов'язків не надав.Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, додатково було розглянуто на Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради.З'ясувати ставлення ОСОБА_3 щодо позбавлення його батьківських прав не вбачається можливим. Він був запрошений на засідання Комісії, але не з'явився та ніяких доказів щодо виконання ним батьківських обов'язків не надав.
У відповідності із частинами 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини ; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток ; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ; поважати дитину.
Частиною 1 статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини 1статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).
Згідно із частиною 2 статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.
У відповідності із частиною 2 статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.
Як свідчать положення частини 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Відповідно до пп. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.
Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний заклад або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню спільної дитини, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити.
Враховуючи викладене, а також висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських правОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 від 22.03.2018 року №192, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав, адже нехтування батьківськими обов'язками з боку батька принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивача та їхньої спільної дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька у вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, проте вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом.
Водночас позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі ОСОБА_3 по сплаті аліментів за період з 06.06.2012 року по 01.10.2017 року задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано ні рішення суду, яким присуджено до стягнення аліменти з відповідача, ні доказів звернення до органів виконавчої служби, підтвердження факту відкриття виконавчого провадження, доказів, що підтверджують факт ухилення від сплати аліментів відповідачем, обґрунтованого розрахунку заборгованості за вказаний вище період та взагалі не вкзаано, яку ж суму заборгованості потрібно стягнути, тобто в цій частині вимоги позивачі не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні вимог цивільно-процесуального законодавства України.
Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 82, 141, 265, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 19, 141, 150, 155, 157, 164, 165 Сімейного кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІН НОМЕР_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: