П о с т а н о в а

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 359/6689/15-ц

провадження № 61-474 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Воробйової Н. С., Верланова С. М., Гуль В. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування нерухомим майном та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року, що набрало законної сили, розірвано договір про спільну діяльність від 1 вересня 2006 року у частині правовідносин між ним та відповідачкою, визнано недійсними два свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2009 року, видані на ім'я ОСОБА_6, на квартиру АДРЕСА_2 зобов'язано відповідачку повернути йому безпідставно набуте вищевказане нерухоме майно. Проте відповідачка у добровільному порядку відмовляється повернути йому зазначене нерухоме майно.

Житловий будинок АДРЕСА_1 побудовано на земельній ділянці площею 0,1251 га, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 18 серпня 2006 року. Він здійснював організацію будівництва зазначеного вище будинку, отримував усі необхідні документи та погоджував введення будинку до експлуатації. Відповідачка перешкоджає у користуванні належним йому нерухомим майном, у добровільному порядку вищевказане судове рішення не виконує та продовжує користуватися зазначеною квартирою і паркомісцем, чим порушує його майнові права.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 що розташовані у будинку АДРЕСА_1; виселити відповідачку з незаконно займаної нею вищевказаної квартири.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6 з незаконно займаної квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка не повертає позивачу безпідставно набуте нею нерухоме майно, чим порушує його права власності та майнові права як уповноваженого учасника договору про спільну діяльність від 1 вересня 2006 року, укладеного між сторонами. Вказані обставини підтверджуються преюдиційним заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року, яким видані на ім'я відповідачки два свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно від 10 квітня 2009 року визнані недійсними та зобов'язано ОСОБА_6 повернути позивачеві вказане нерухоме майно. Отже, відповідачка втратила право користування спірною квартирою та паркомісцем і без будь-яких правових підстав займає це нерухоме майно. Доводи ОСОБА_6 про те, що позивач, виселяючи її з квартири, не повертає належні їй грошові кошти згідно з рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року безпідставні, оскільки питання щодо стягнення таких коштів має вирішуватися у порядку виконання судового рішення.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 8 серпня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_6 відхилена, заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що преюдиційним заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року видані на ім'я відповідачки два свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно від 10 квітня 2009 року визнані недійсними та зобов'язано її повернути на користь позивача вказане нерухоме майно. Проте відповідачкою у добровільному порядку вказане судове рішення виконано не було, вона продовжує користуватися спірним нерухомим майном, чим порушує майнові права позивача. Отже, спірна квартира та паркомісце, як безпідставно набуті відповідачкою, підлягають поверненню позивачу, як власнику.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд для суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно послались на преюдиційне заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року, оскільки ним встановлено, що нею грошові кошти внесені не в якості вкладу у просте товариство, а за попереднім договором купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року, як гарантійні платежі, а, отже, нею жодних внесків у спільну діяльність з будівництва житлового будинку відповідно до договору від 1 вересня 2006 року не вносилося. Таким чином, зазначене преюдиційне судове рішення є незаконним, нею оскаржене в касаційному порядку і суд мав би зупинити провадження у справі.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що з моменту набрання законної сили заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року відповідачка втратила право користування спірною квартирою та паркомісцем, тобто без будь-яких правових підстав займала зазначене нерухоме майно, унаслідок чого підлягала виселенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що преюдиційним заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено. Розірвано договір про спільну діяльність від 1 вересня 2006 року у частині правовідносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Визнано недійсними пункти 31 та 50 рішення виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 10 березня 2009 року № 64. Визнано недійсними два свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2009 року на квартиру АДРЕСА_1 видані на ім'я ОСОБА_6 Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_4 безпідставно набуте вищевказане нерухоме майно.

На виконання зазначеного вище судового рішення Бориспільським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист. Відповідно до акту державного виконавця від 25 листопада 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Проте зазначене судове рішення відповідачкою у добровільному порядку виконано не було.

Згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу територіального органу Державної міграційної служби України управління Державної міграційної служби України в Київській області від 24 липня 2015 року ОСОБА_6 зареєстрована у АДРЕСА_1

ОСОБА_4 вказував про те, що ОСОБА_6, незважаючи на зазначене судове рішення, відмовляється звільнити спірну квартиру та продовжує користуватися спірним паркомісцем.

У статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ураховуючи викладене, суди, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що преюдиційним заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року два свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно від 10 квітня 2009 року, видані на ім'я ОСОБА_6, визнані недійсними та зобов'язано відповідачку повернути на користь позивача спірне нерухоме майно.

Отже, ОСОБА_6 втратила право користування спірною квартирою та паркомісцем і без будь-яких правових підстав займає це нерухоме майно, порушуючи право власності позивача.

У статті 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що відповідачкою у добровільному порядку вказане вище преюдиційне судове рішення виконано не було, вона продовжує користуватися спірним нерухомим майном, як безпідставно набутим, чим порушує майнові права позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач, виселяючи її з квартири, не повертає належні їй грошові кошти згідно з рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року, безпідставні, оскільки питання щодо стягнення таких коштів має вирішуватися у порядку виконання вказаного судового рішення.

Крім того, посилання на незаконність преюдиційного заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року, також безпідставні, оскільки воно залишено без змін при касаційному перегляді постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 61-11581 св 18).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а по суті стосуються незгоди з преюдиційним заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що судами не допущено порушення норм процесуального права при розгляді цієї справи.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 серпня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 8 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк