АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2394/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про визнання права власності,

за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва - Репецького Сергія Васильовича в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року,

встановив:

у жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням зміни позовних вимог просив визнати за ним право власності на багатоповерховий будинок АДРЕСА_1, в тому числі на 243 квартири, розташовані у ньому, посилаючись на те, що він є власником земельних ділянок, на яких збудований спірний об'єкт нерухомості.

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року позов було задоволено, визнано за позивачем право власності на багатоповерховий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 22 091, 2 кв.м., в тому числі 243 квартири, розташовані в ньому.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника Прокуратури міста Києва Дергунова Д.С., представника Київської міської ради Баранова М.С., представника Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Сидори Ю.Г., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що йому на праві власності належать земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. 16 серпня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір, відповідно до умов якого ОСОБА_10 зобов'язався виступити замовником будівництва багатоповерхового житлового будинку шляхом отримання дозволів на здійснення його будівництва та прийняття в експлуатацію, а позивач взяв на себе обов'язок надати замовнику доступ до земельних ділянок а також здійснити фінансування будівництва. Позивач зазначав, що відповідач умови договору належним чином не виконав, зокрема не прийняв об'єкт нерухомості в експлуатацію, а тому просив зобов'язати його виконати умови договору.

До початку розгляду справи по суті позивач змінив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на збудований багатоповерховий будинок, в тому числі розташовані у ньому квартири, як самочинне будівництво, посилаючись на те, що Департаментом з питань архітектурно-будівельного контролю в м.Києві було скасовано Декларацію про початок виконання будівельних робіт від 02 березня 2017 року, що виключає можливість введення об'єкту нерухомості в експлуатацію у встановленому законом порядку. Вказані вимоги були визнані відповідачем.

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року позов було задоволено, визнано за позивачем право власності на багатоповерховий будинок АДРЕСА_1, в тому числі 243 квартири, розташовані в ньому.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки, на яких розташований будинок, належать позивачу та будівля збудована за його рахунок. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права та не відповідає встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_9 є власником земельних ділянок за НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_4), НОМЕР_2(кадастровий номер НОМЕР_5), НОМЕР_6(кадастровий номер НОМЕР_7) та НОМЕР_3 (кадастровий номер НОМЕР_8), розташовані по АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 28 липня 2016 року.

Відповідно до Генерального плану міста Києва та його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року, належні позивачу земельні ділянки за функціональним призначення відносяться до території житлової садибної забудови та частково до території зелених насаджень.

Згідно п.3.19 Державних будівельних норм "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 року № 44 район садибної забудови може бути сформований окремими житловими чи блокованими будинками з присадибними (приквартирними) ділянками з господарськими будівлями або без них. Забудова цих районів не повинна перевищувати 4-х поверхів. Поверховість забудови, граничні розміри житлових будинків, площа забудови, вимоги до господарських будівель, їх складу, огорожі ділянок, благоустрою території встановлюються місцевими правилами забудови в залежності від розміру ділянок, умов інженерного обладнання, інсоляції будинків та територій, інших нормативних вимог, регіональних традицій.

Матеріали справи містять Висновок експертного дослідження №6-01/17 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, об'єктом якого є житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1. Зі змісту вказаного висновку вбачається, що на належних земельних ділянках було збудовано трьохсекційний дев'ятиповерховий будинок з підвальним, цокольним та технічним поверхами.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із тим, частиною 5 вказаної статті визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

В даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що самочинно збудований багатоповерховий будинок, який є предметом позову, було збудовано із істотним порушенням будівельних норм та Генерального плану міста Києва, затвердженого в інтересах територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, що свідчить про їх порушення.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що спірний багатоквартирний будинок збудований у відповідності до проекту та вимог державних будівельних норм. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Департаментом містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на замовлення позивача було видано йому Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, яка належить йому на праві власності, зі змісту яких вбачається, що наміром забудови ділянки є будівництво зблокованих житлових (садибних будинків). Також вказаними умовами встановлена граничнодопустима висота будівель - не більше чотирьох поверхів (у тому числі цокольного та мансардного), тоді як судом в оскаржуваному рішенні встановлено, що згідно технічних характеристик будинок має підвал, цокольний поверх, 9 поверхів та технічний поверх, що свідчить про порушення забудовником будівельних норм та правил, невідповідність будинку за розміром площі, поверховості та розміщенню, та є істотним відхиленням від проекту.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Частиною 2 вказаної статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В даному випадку, судом першої інстанції було зроблено висновок про доведеність позовних вимог із порушенням норм матеріального права, неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення - про залишення позову без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва - Репецького Сергія Васильовича в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про визнання права власності - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді