Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 299/2967/15-ц

провадження № 61-8469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 липня 2016 року у складі суддів: Собослой Г. Г., Власова С. О., Бондаренка Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного 18 січня 2008 року кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 30 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік з кінцевим терміном повернення до 18 січня 2012 року. Для забезпечення виконання вказаного договору між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 18 січня 2008 року, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У встановлений договором строк відповідач зобов'язання не виконала. Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2012 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2008 року в розмірі 258 843,78 грн, яка на час ухвалення рішення становила 33 647,53 дол. США. Всупереч умовам договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 17 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 57 504,89 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 17 372,30 дол. США; заборгованість за сплати процентів за користування кредитом - 18 668,96 дол. США; пеня - 21 463,63 дол. США. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 33 647,53 дол. США, яка була стягнута за рішенням суду, різниця становить - 23 857,36 дол. США; а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) - 11,37 дол. США, штраф (процентна складова) - 1 192,87 дол. США.

Враховуючи вищевикладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 550 854, 01 грн за кредитним договором від 18 січня 2008 року.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 09 лютого 2016 року (у складі судді Бак М. Д.) у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови кредитної угоди в частині сплати процентів, відповідальності сторін договору містять посилання на договір про видачу траншу. Договір (договори) про видачу траншу до кредитної угоди не було додано, що унеможливило повне та об'єктивне з'ясування обставин справи на предмет того, на яких умовах позивач надав кредит відповідачеві ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 липня 2016 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 09 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов

ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» 550 854,01 грн заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір по 8 675,75 грн з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно з умовами кредитного договору від 18 січня 2008 року та договору поруки від 18 січня 2008 року термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю у 5 років. Позивач звернувся із попереднім позовом до суду в липні 2012 року, тобто у відповідності до норм ЦК України має місце переривання перебігу строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог

ПАТ КБ «ПриватБанк» та вирішити питання про розподіл судових витрат, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційна скарга на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2016 року була подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, який за клопотанням позивача, був поновлений без поважних на те підстав. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що залишення позовних вимог без розгляду, яке мало місце відповідно до ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року, не зупиняє перебігу позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 18 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 30 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік з кінцевим терміном повернення 18 січня 2012 року.

Вказані вище кредитні зобов'язання були забезпечені договором поруки від 18 січня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж за цим кредитним договором було проведено 08 лютого 2010 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором позивач у липні 2012 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2012 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» - 258 843,79 грн заборгованості за кредитним договором, що на час постановлення рішення становила 33 647,53 дол. США.

Заочне рішення від 24 липня 2012 року не виконане.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська

від 11 лютого 2013 року за заявою ОСОБА_2 заочне рішення цього ж суду від 24 липня 2012 року скасовано і ухвалою цього ж суду

від 26 листопада 2013 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду.

Враховуючи зазначене, рішення суду, позивач просив стягнути різницю, що становить 57 504,89 - 33 647,53 = 23 857,36 дол. США, а також

11,37 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 192,87 дол. США - штраф (процентна складова), а всього 25 061,60 дол.США, що відповідно за курсом Національного банку України від 17 липня 2015 року становить

550 854,01 грн.

У пункті 6.8 кредитної угоди термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цією угодою встановлюється сторонами тривалістю у 5 років і в пункті 12 договору поруки № 131 від 18 січня

2008 року сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у 5 років.

У встановлений договором строк відповідач зобов'язання не виконала, в зв'язку з чим станом на 17 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 57 504,89 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 17 372,30 дол. США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом -

18 668,96 дол. США; пеня - 21 463,63 дол. США. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 33 647,53 дол. США, яка була стягнута за рішенням суду, різниця становить - 23 857,36 дол. США; а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) - 11,37 дол. США, штраф (процентна складова) - 1 192,87 дол. США.

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частино першою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України).

Встановивши, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що наявні правові підстави для стягнення кредитної заборгованості, зокрема солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Посилання на ті обставини, що позовна давність переривалась зверненням до суду з позовом та ухваленням заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2012 року не мають юридичного значення, оскільки матеріали справи підтверджують, що позовна давність за заявленими вимогами не пропущена, враховуючи умови пункту 6.8 договору кредиту.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив ПАТ КБ «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження рішення не заслуговують на увагу, оскільки в рішенні Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2016 року було проголошено лише вступну та результативну частини, а повний текст виготовлено 12 лютого 2016 року. Представником позивача ОСОБА_6 було подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2016 року, посилаючись на те, що повний текст рішення отримано 23 лютого 2016 року.

Безпідставними є доводи касаційної скарги стосовно розміру судових витрат, що були стягнуті з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 8 675, 75 грн із кожного. Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що судові витрати відповідно до статей 79, 88 ЦПК України, у редакції, чинні на момент розгляду справи в апеляційним судом, сплачені позивачем при зверненні у суд із позовом у сумі 8 262,81 грн та при подачі апеляційної скарги у сумі

4 019,40 грн та 5 069,69 грн, а всього у розмірі 17 351,50 грн підлягають стягненню із відповідачів на користь позивача солідарно.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик