Справа №482/383/17 03.05.2018
Провадження №22-ц/784/522/18
Справа № 482/383/17 Головуючий суду першої інстанції Демінська О.І.
Провадження № 22ц/784/522/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 травня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Яценко Л.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

їх представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Демінської О.І. в залі судового засідання в м. Нова Одеса, о 16:54 год., за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позивач зазначав, що звернувшись 30 січня 2017 року до відділу Держгеокадастру з заявою про видачу дубліката втраченого ним сертифікату на право на земельну частку (пай) від 10 червня 2000 року, він дізнався про те, що його право на земельну частку (пай) передано ним 2 червня 2000 року ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого того ж дня державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори за № 1-1056, за яким від його імені діяв на підставі виданого ним доручення ОСОБА_4 (далі - Спірний договір).

Посилаючись на те, що він ніколи не укладав з відповідачем ОСОБА_4 договору доручення та не видавав на його ім'я жодних довіреностей, а тому вважає, що відповідно до ст. 49 ЦК УРСР ця угода суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки спрямована на порушення основних принципів суспільного ладу, зокрема, на використання всупереч закону приватної власності з корисливою метою та на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування.

Також ОСОБА_4 відчужив належне йому право на земельну частку (пай) власній дружині, тобто здійснив продаж на свою власну користь, що суперечить принципам представництва, відповідно до яких представник має діяти виключно в інтересах особи, яку він представляє, та не може укладати угоди у відношенні себе особисто.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_7 просив визнати договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай) від 2 червня 2000 року недійсним.

В суді першої інстанції позивач зазначав, що не мав наміру на продаж права на земельну частку (пай), проте, визнав, що у 2000 році звертався до відповідача ОСОБА_5 з приводу розпорядження належного йому права на цю земельну частку (пай). Підписуючи довіреність та отримавши того ж дня 800 грн., вважав, що укладає договір оренди, хоча обставин підписання довіреності не пам'ямає.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено у повному обсязі у зв'язку з його недоведеністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем 2 червня 2000 року було реалізовано власну волю саме на відчуження належного права на земельну частку (пай) на користь ОСОБА_5 та не є наслідком помилки.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та не надання їм належної правової оцінки судом, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Свої доводи мотивував тим, що судом не враховано, що ОСОБА_4, представляючи його інтереси, здійснив продаж права на земельну частку (пай) на свою користь. Крім того він здійснив продаж права на земельну частку (пай) внаслідок помилки щодо суті договору, вважаючи договір купівлі-продажу договором оренди (ст. 56 ЦК УРСР), а також вважає, що відповідачі ввели його в оману щодо дійсної суті договору, внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною ( ст. 57 ЦК УРСР). При цьому також зазначав, що районний суд не звернув увагу, що на час укладання угоди існувало обмеження права розпорядження земельною часткою (паєм), яке було встановлено Указом Президента від 21 квітня 1998 року № 332/98.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги не визнали, посилаючись на те, що позивачу достеменно було відомо про продаж його права на земельну частку (пай) ще у 2000 році, оскільки ще тоді він звертався до них разом зі своєю співмешканкою з приводу повернення йому сертифікату, але йому було повідомлено про те, що поверненню підлягає не сума отримана ним по договору у розмірі 800 грн., а значно більша, оскільки відповідачами були понесені витрати у зв'язку з оформленням Спірного договору, на що позивач на той час не погодився.

Також зазначали, що твердження позивача про укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) нібито на свою користь з огляу на те, що він і ОСОБА_5 є між собою чоловіком і дружиною, є помилковими, оскільки право на земельну частку (пай) було придбано ОСОБА_5 особисто за кошти, які вона отримала від своєї матері. ОСОБА_4 також вказував, що цей пай є особистою власністю його дружини і він на нього ніколи не претендував. В подальшому на підставі вказаного сертифікату ОСОБА_5 було отримано державний акт на право власності на реальну ділянку землі.

Крім того вказували, що твердження позивача щодо того, що між відповідачами була зловмисна угода щодо купівлі-продажу на тій підставі, що ОСОБА_7 не пам'ятає, що підписував і видавав довіреність, є некоректними, оскільки спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_8, який безпосередньо посвідчував зазначену довіреність і висновком експерта.

Щодо тверджень позивача відносно обмеження права розпорядження земельною часткою (паєм) пояснювали, що ОСОБА_5, будучи членом КСП «Зорі Кремля» і акціонером СЗАТ «Нива» перетвореного в КСП, працювала в цьому підприємстві, а тому мала право привілеєвої купівлі відповідно до Указу Президента. Крім того, викладені в апеляційній скарзі підстави визнання договору недійсним не були заявлені позивачем в позові і переважне право купівлі-продажу не стосується продавця, а стосується іншої будь-якої третьої особи - набувача. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_7 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія НОМЕР_2, виданого 10 квітня 1996 року на підставі рішення Новоодеської райдержадміністрації № 68 від 9 квітня 1996 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 605 від 16 квітня 1996 року, належало право на земельну частку (пай) розміром 7,9 умовних кадастрових гектарів для ведення сільськогосподарського виробництва у землях, які знаходилися у колективній власності КСП „Зорі Кремля" Новоодеського району Миколаївської області.

2 червня 2000 року ОСОБА_7 було видано, посвідчене секретарем виконавчого комітету Новосафронівської сільської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області, доручення ОСОБА_4 на продаж належного йому на праві приватної власності сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, розташовану в межах земель КСП „Зорі Кремля", з наданням права підпису всіх необхідних документів, пов'язаних з оформленням договору купівлі-продажу ОСОБА_5 та зареєстрованому у реєстрі за № 38 (а.с.76). Ці обставини також були підтверджені й свідком ОСОБА_9

Того ж дня між ОСОБА_4, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_7, на підставі вищезазначеного доручення, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай) з ОСОБА_5, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_5 придбала право на земельну частку (пай) площею 7,9 умовних кадастрових гектарів для ведення сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах земель КСП «Зорі Кремля» Новоодеського району Миколаївської області. Продаж права на земельну частку (пай) відбувся за 800 грн., які продавець отримав від покупця до підписання договору (пункти 2.1, 2.2 Договору) (а.с.9). Зазначений договір того ж дня було зареєстрованого в реєстрі за № 1-1056.

2 червня 2000 року на підставі вказаного договору до сертифікату серія НОМЕР_2 внесено відповідні зміни про передачу права на земельну частку (пай) ОСОБА_5 (а.с.8).

Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 516 від 26 вересня 2017 року підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис» у дорученні від 2 червня 2000 року, зареєстрованому в реєстрі за № 38, виконаний ОСОБА_7. Рукописний запис «Драгомарецький Анатолій Васильович» (після підпису) у графі «Підпис» у вказаному дорученні виконаний ОСОБА_7. (а.с.53-58).

Отже встановлено, що ОСОБА_7 2 червня 2000 року уповноважив ОСОБА_4, видавши письмову довіреність, на укладання договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) в інтересах ОСОБА_5 В цей же день на підставі цієї довіреності було укладено Спірний договір.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, при вирішенні даного спору, застосовується закон, який діяв на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

За змістом ч. 1 ст. 41 Цивільного кодексу України 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Статтею 153 Цивільного кодексу України 1963 року передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди з усіх істотних умов.

За змістом ст. 224 Цивільного кодексу України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 48 вказаного вище Кодексу, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Частиною 1 ст. 56 Цивільного кодексу України 1963 року передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» виписано, що відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення,

тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла

під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне

сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов

угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за

обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка

стосується до мотивів укладення угоди.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в

оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не

відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають

істотне значення для угоди, що укладається.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи), обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За ст. 57 ЦПК України доказами (в редакції чинній на час розгляду справи) є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 цієї статті).

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч. 2 ст. 57 ЦПК України).

Аналогічні процесуальні норми містяться у ст.ст. 76, 81 ЦК України ( в редакції чинній на час ухвалення рішення).

Таким чином з огляду на надані сторонами докази та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7, доручивши ОСОБА_4 укласти від його імені саме договір купівлі-продажу його права на земельну частку (пай) саме з ОСОБА_5 та отримавши гроші за укладеним в подальшому Спірним договором неправильно сприймав предмет та умови договору, що вплинули на його волевиявлення.

Щодо вимог про недійсність угоди з підстав невідповідності її вимогам закону з огляду на те, що ОСОБА_4, як представник позивача, не вправі був укладати Спірний договір в своїх інтересах, то колегія суддів погоджується з висновком суду про їх безпідставність з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношення другої особи, представником якої він одночасно є.

Отже в Законі, який діяв на час укладення Спірної угоди, було визначено, що представник не може укладати угоди від імені особи, яку він

представляє у відношенні себе особисто. Тобто, укладаючи Спірну угоду від імені та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_4 виконував волю позивача щодо укладення договору купівлі-продажу належного йому права на земельну частку (пай) саме з тією особою, про яку останнім було зазначено у виданій ним довіреності та щодо якої не було заборон встановлених чинним на час укладення угоди законодавством.

Твердження скаржника про те, що відчуження права на земельну частку (пай), де покупцем за договором була ОСОБА_5 - дружина представника, свідчить про укладення правочину у відношенні особисто представника, є помилковим тлумаченням норм закону з боку скаржника.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі як на підстави недійсності Спірного договору укладення його внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною (ст. 57 ЦК УРСР) та наявність на той час обмеження у праві розпорядження земельною часткою (паєм), яке було встановлено Указом Президента від 21 квітня 1998 року № 332/98, не охоплювались позовними вимогами ОСОБА_10, не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а відтак суд апеляційної інстанції з огляду на диспозитивність цивільного судочинства позбавлений можливості перевірити законність і обґрунтованість рішення районного суду щодо цих підстав.

Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши дотримання сторонами письмової нотаріальної форми оспорюваного договору, погодження усіх його істотних умов; приймаючи до уваги, що за оспорюваним договором позивачем було здійснено відчуження належного йому права на земельну частку (пай), тобто таку, що не була виділена в натурі, та продаж якого на час укладення договору не було заборонено, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 376 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 4 травня 2018 року.