Єдиний унікальний номер 266/345/18 Номер провадження 22-ц/775/337/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/345/18

Номер провадження 22-ц/775/337/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі суддів Кочегарової Л.М., Биліни Т.І., Принцевської В.П.

сторони:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Приморський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 березня 2018 року, у складі судді Пантелєєва Д.Г.

в с т а н о в и в :

19 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2

Заява мотивована тим, що 16 грудня 2017 року в с. Степове на території Аксайського району Ростовської області Російської Федерації помер її чоловік ОСОБА_2 Для реалізації своїх соціальних прав перевезення дітей до м.Макіївки Донецької області, їй необхідно отримати в органах РАЦС України свідоцтво про смерть чоловіка, у чому їй було відмовлено Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Просила встановити факт смерті 16 грудня 2017 року в с. Степове Аксайського району Ростовської області Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26 березня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Заявник не погодилася з рішенням суду та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву у повному обсязі. Зазначає, що при вирішенні спору суд невірно застосував норми матеріального права та не врахував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавивши її права на справедливий розгляд справи судом.

На підставі ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглянута в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 була одружена з ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-НО №140366, виданого 30 серпня 2008 року Совєтським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області (а. с. 18). Від шлюбу заявник має двох малолітніх дітей сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.25-26).

Згідно медичного свідоцтва про смерть серія 60 №581710 від 18 грудня 2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 16 грудня 2017 року в с. Степове Аксайського району Ростовської області Російської Федерації (а. с. 20, 21).

ОСОБА_1 є громадянкою України, внутрішньо переміщеною особою з 16 січня 2018 року, що підтверджується довідкою № та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17)

Після смерті чоловіка заявник ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2, але їй було відмовлено у видачі цього документа та рекомендовано для реєстрації смерті ОСОБА_2 надати оригінал лікарського свідоцтва про смерть серії 60 №581710 від 18 грудня 2017 року. Розяснено право на звернення до суду (а. с. 28).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» розповсюджується тільки на територію України, а оскільки чоловік заявника помер в іншій державі, то суд позбавлений можливості встановити факт, про який просить ОСОБА_1 Крім того, звернення заявника не є єдиним та вірним способом захисту порушеного права.

З висновками суду погодитися не можна.

Так, згідно преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

З заяви ОСОБА_1, яка народилася 31 серпня 1986 року в селище Ялта Першотравневого району Донецької області, до суду та представлених матеріалів вбачається, що заявник не просила встановити факт смерті особи на тимчасово окупованій території України, а просила встановити факт смерті чоловіка 16 грудня 2017 року в іншому місці, надавши відповідні докази такої обставини і, зокрема: копію паспорту громадянина України, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження дітей, медичного свідоцтва про смерть ОСОБА_2, яка наступила 16 грудня 2017 року за межами країни, переклад якого завірено державним нотаріусом Першої маріупольської нотаріальної контори 22 грудня 2017 року, накладну про витрати на поховання від 18 грудня 2017 року, довідку Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з розясненнями про неможливість видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_2, світлини з місця похованням чоловіка (а.с.14,17, 20-22, 25-30).

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст.ст. 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно вимог ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Незважаючи на внесені зміни до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення.

Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) має висновки про те, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Аналіз вищевказаних положень закону дає можливість дійти висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ці ж положення закріплені статтею 2 ЦПК України, яка визначає завдання та основні засади цивільного судочинства.

Частина перша статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає справи про встановлення факту смерті в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України).

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Як вбачається зі справи, звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 вказала, що встановлення факту смерті чоловіка їй потрібно для отримання свідоцтва про смерть та можливості перевезення дітей через лінію розмежування між територією України та непідконтрольною територією держави, а саме, за місцем їх народження - у м.Макіївку Донецької області.

Таким чином, отримавши відповідь Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про неможливість видачі державною установою свідоцтва про смерть ОСОБА_2 заявник обрала передбачений законом спосіб захисту свого права і звернулася до суду в порядку, визначеному ст.293 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що зі змісту ч.ч. 1,3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» вбачається, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Як розяснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до Цивільного процесуального Кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про можливість отримання заявником свідоцтва про смерть у поза судовому порядку, без зазначення конкретного іншого способу захисту порушеного права, є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до невірного вирішення справи.

Тому, враховуючи вище встановлені обставини по справі та зазначені норми чинного законодавства колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1, а тому рішення підлягає скасуванню з частковим задоволенням вимог заявника, на підставі ст.293 ЦПК України, та встановленням факту смерті 16 грудня 2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 березня 2018 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт смерті 16 грудня 2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.І. Биліна

ОСОБА_5

02.05.2018