АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2160/18 Справа № 204/4726/17 Головуючий у 1 й інстанції - Черкез Д. Л. Доповідач - Лаченкова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про стягнення майнової та моральної шкоди завданої злочином, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2017 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про стягнення майнової та моральної шкоди завданої злочином.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про стягнення майнової та моральної шкоди завданої злочином - задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2) матеріальну шкоду у розмірі 9 174,00 грн. (дев'ять тисяч сто сімдесят чотири гривні, 00 копійок), моральну шкоду у розмірі 491 732,00 грн. (чотириста дев'яноста одна тисяча сімсот тридцять дві гривні, 00 копійок).

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 моральну шкоду у розмірі 491 732,00 грн. (чотириста дев'яноста одна тисяча сімсот тридцять дві гривні, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити судове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року частково, зменшити розмір моральної шкоди стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки відшкодування шкоди у встановлено судом першої інстанції розмірі, неможливе та поставить відповідача в дуже скрутне матеріальне становище.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 виданим Єлізарівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області 28 серпня 2001 року, актовий запис №07.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6, виданого 09 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №246, ОСОБА_8 померла 04 вересня 2015 року.

Відповідно до Вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді семи років позбавлення волі. З позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_3, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16 563,00 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 8 268,00 гривень. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_4 8 268,00 гривень моральної шкоди. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 42 911,55 грн.. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000,00 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року, вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасовано та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

Вказаним вироком суду встановлено, що 04 вересня 2015 року ОСОБА_6, керуючи автомобілем НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2, з напівпричепом «SCHWARZMULLER SPA-3E» р.н. НОМЕР_3, який є власністю ОСОБА_5 в районі будинку АДРЕСА_4 скоїв наїзд на ОСОБА_8, яка внаслідок ДТП отримала численні тяжкі тілесні ушкодження і загинула на місці злочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості ОСОБА_6 не потребують доказування, оскільки встановлені вироком по вищевказаній кримінальній справі, який набрав законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - вантажний автомобіль НОМЕР_4, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7, належить ОСОБА_2, а напівпричеп «SCHWARZMULLER SPA-3E» реєстраційний номер НОМЕР_3, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 належить ОСОБА_5

Під час скоєння ДТП ОСОБА_6 перебував у трудових правовідносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

На час скоєння ДТП - 04 вересня 2015 року, водій ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 перебували у трудових відносинах відповідно до трудого договору № 6 від 18 квітня 2011 року, що підтверджується також товарно-транспортною накладною № 2385 від 03 вересня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілими несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Таким чином, саме ФОП ОСОБА_2 має відшкодовувати шкоду, завдану особою, яка перебувала з ним у трудових правовідносинах - ОСОБА_6, оскільки шкоди було завдано під час виконання останнім своїх трудових обов'язків по перевезенню вантажів.

ОСОБА_3 в обґрунтування позову зазначив, що йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 59 474,55 грн., яка складається з витрат на поховання, у тому числі на ритуальні послуги та обряди, транспортні витрати на організацію поховання та ритуальних обідів - 42 974,55 грн., та витрати на спорудження надгробного пам'ятника у розмірі 16 500,00 грн.

ОСОБА_3 просив стягнути солідарно з відповідачів ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 42 911,55 грн. та моральну шкоду у розмірі 991,732 грн., що завдано злочином.

В обґрунтування солідарного стягнення матеріальної та моральної шкоди з двох відповідачів ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_5 позивачі посилалися на положення ст.ст. 541 та 543 ЦК України.

Відповідно до ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно із законом № 1961 який є спеціальним у правовідносинах з відшкодування шкоди завданої під час використання транспортних засобів як джерела підвищеної небезпеки, як і Цивільним кодексом України та договором страхування (полісом) цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі, не передбачено підстав для солідарної відповідальності страховика та особи, яка завдала шкоду.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що підстав для солідарного стягнення завданої шкоди з ОСОБА_5 як страхувальника за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності як власника джерела підвищеної небезпеки (напівпричепа), та особи відповідальної за спричинення шкоди, у даному випадку - ФОП ОСОБА_2, не має.

Згідно роз'яснень наведених у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

З матеріалів справи вбачається, що напівпричеп «SCHWARZMULLER SPA-3E» реєстраційний номер НОМЕР_3, власником якого є ОСОБА_5, на час скоєння ДТП перебував у законному володінні ФОП ОСОБА_2, а тому саме ФОП ОСОБА_2 повинен нести відповідальність завдану використанням зазначеного джерела підвищеної небезпеки, як особа, яка на законних підставах використовує його.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що підстав для солідарної відповідальності ОСОБА_5 законом та договором не передбачено, та враховуючи той факт, що на момент вчинення ДТП напівпричеп «SCHWARZMULLER SPA-3E» реєстраційний номер НОМЕР_3, власником якого є ОСОБА_5, перебував у законному володінні ФОП ОСОБА_2, робітник якого під час виконання ним своїх трудових обов'язків здійснив наїзд на ОСОБА_8

При вирішенні питання про відповідальність ФОП ОСОБА_2 судом першої інстанції враховано той факт, що його цивільно-правова відповідальність як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у страховій компанії.

Цивільна-правова відповідальність ОСОБА_2, якому належить транспортний засіб - вантажний автомобіль НОМЕР_4, на момент скоєння ДТП була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Уніка», з терміном дії з 14.03.2015 року до 13.03.2016 року, що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5484597 від 13 березня 2015 року.

Цивільна-правова відповідальність ОСОБА_5, якому належить напівпричеп «SCHWARZMULLER SPA-3E» реєстраційний номер НОМЕР_3, на момент скоєння ДТП була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Уніка», з терміном дії з 24.12.2014 року до 23.12.2015 року, що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5455384 від 23 грудня 2014 року.

Таким чином, приймаючи до уваги положення абз. 2 п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961 відшкодування матеріальної та моральної шкоди страховиком (ПАТ «СК «Уніка») повинно відбуватися на підставі та в межах полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5484597 від 13 березня 2015 року, згідно якого було застраховано відповідальність володільця вантажного автомобіля НОМЕР_4, оскільки під час скоєння ДТП саме цей транспортний засіб виступав як тягач напівпричепу «SCHWARZMULLER SPA-3E» реєстраційний номер НОМЕР_3.

Згідно п.22.1 ст.22 Закону № 1961, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно полісу №АІ/5484597 від 13 березня 2015 року розмір страхової суми (ліміту відповідальності) за шкоду заподіяну життю та здоров'ю становить 100 000,00 грн., а за шкоду заподіяну майну 50 000,00 грн.

Пунктом 27.1 ст. 27 Закону № 1961 встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно п. 27.4. ст. 27 Закону № 1961 страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу внаслідок якої наступила смерть ОСОБА_8 сталося 04 вересня 2015 року.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», у 2015 році мінімальна заробітна плата дорівнювала: з 1 січня - 1 218,00 грн., з 1 вересня - 1 378,00 грн.

Тобто, розмір страхового відшкодування, який може бути стягнутий зі страховика, в даному випадку та з урахуванням дати настання страхового випадку, не може перевищувати суми у розмірі 16 536,00 грн. (12 х 1 378,00 = 16 536,00 грн.)

Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_2 витрат в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ФОП ОСОБА_2 несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини ОСОБА_6, у її заподіянні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Згідно ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб'єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об'єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Відтак, внаслідок ДТП та смерті потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_3 були понесені витрати на послуги пов'язані з похованням його померлої доньки ОСОБА_8 у розмірі 5 960,00 грн., що підтверджується копією замовлення-наряду та квитанції до прибуткового касового ордера № 72 від 05 вересня 2015 року, витрати на придбання одягу для поховання ОСОБА_8 у розмірі 3 250,00 грн., що підтверджується товарним чеком б/н від 06 вересня 2015 року, витрати на спорудження надгробного пам'ятника у розмірі 16 500,00 грн., що підтверджується товарним чеком б/н від 10 листопада 2015 року, на загальну суму 25 710,00грн.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Також судом першої інстанції встановлено, що ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» сплатило на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 16 536,00 грн., у зв'язку з чим позивачі відмовилися від позовних вимог в цій частині.

Враховуючи, що ОСОБА_3 на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника були понесені витрати у розмірі 25 710,00 грн., а загальний розмір страхового відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі на день настання страхового випадку, що дорівнює 16 536,00 грн., суд першої інстнії дійшов до правильного та обґрунтованого висновку , що оскільки позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «УНІКА» матеріальної шкоди у розмірі 16 536,00 грн. у зв'язку з добровільною їх виплатою страховиком, то різниця між сумою, яка підлягала стягненню зі страховика у розмірі 16 536,00 грн. та загальною сумою понесених витрат у розмірі 25 710,00 грн., підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3

Відтак, різниця у розмірі 9 174,00 підлягає стягненню з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 (25 710,00 грн. - 16 536,000 грн. = 9 174,00 грн.).

Крім того, ОСОБА_3 надав суду копії чеків щодо вартості поминальних обідів у день похорону та після нього у розмірі 33 764,55 грн., що підтверджується копіями накладних № 7,8 від 04.09.2015 року, № 31 від 05.09.2015 року, № 7,10 від 10.09.2015 року, № 35 від 11.09.2015 року, № 11,12,42 від 10 жовтня 2015 року, копією товарного чеку від 07 жовтня 2015 року.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилуабо колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Отже, витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання (а саме поминальні обіди та роковини), не відносяться до витрат на поховання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення понесених витрат родичами померлої щодо проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що вони не відносяться до витрат на поховання, які особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодовувати відповідно до ст. 1201 ЦК України.

Також позивач просив стягнути понесені ним транспортні витрати на організацію поховання та ритуальних обідів, на підтвердження яких надав копії чеків з АЗС від 04, 05, 06, 07, 09, 11 вересня 2015 року, та від 07, 08, 11 жовтня 2015 року щодо придбання пального на загальну суму 3651,30 грн.

Також відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що законом не передбачено можливості стягнення транспортних витрат пов'язаних з похованням.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяну майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров'ю потерпілого, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Приймаючи до уваги наведені приписи закону суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів моральної шкоди на користь обох позивачів, які є батьками загиблої дівчини.

Визначаючи розмір заподіяної позивачам моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_8 померла, у зв'язку з чим позивачі як батьки та найближчі їй люди, зазнали тяжкі душевні страждання та переживання, перенесли нервовий зрив, погіршився стан здоров'я позивачів. Вказані зміни є триваючими у житті позивачів. Померла ОСОБА_8 була єдиною дитиною позивачів, та у зв'язку з її трагічною загибеллю позивачам було завдано непоправної шкоди, оскільки втрата рідної та єдиної дитини для батьків є найтяжчим душевним випробуванням.

Згідно амбулаторної картки ОСОБА_4, у зв'язку зі смертю доньки ОСОБА_8, починаючи з 05.09.2015 року вона неодноразово зверталася за медичною допомогою до лікаря-терапевта у зв'язку із поганим самопочуттям (скаргами на головний біль, запаморочення, слабкість, болю в області серця, оніміння кінцівок).

Згідно амбулаторної картки ОСОБА_3, у зв'язку зі смертю доньки ОСОБА_8, починаючи з 05.09.2017 року він неодноразово звертався за медичною допомогою до лікаря-терапевта у зв'язку із поганим самопочуттям (скаргами на головний біль, запаморочення, часткова втрата пам'яті, слабкість, болю в області серця, оніміння кінцівок).

Позивачами розмір моральної шкоди, завданої їм внаслідок смерті їх доньки ОСОБА_8, був визначений у розмірі 2 000 000,00 грн. по 1 000 000,00 кожному.

Враховуючи вищевикладене, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного та обгрунтовного висновку, що заявлена до стягнення позивачами сума моральної шкоди є завищеною, тому враховуючі вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки у розмірі по 500 000,00 на кожного з позивачів.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з відповідача судом першої інстанції враховано приписи п.27.3. ст. 27 Закону № 1961 відповідно до яких страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Як вже зазначалося на день настання страхового випадку (04 вересня 2015 року) розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив 1 378,00 грн. Тому, загальний розмір страхового відшкодування стосовно одного померлого - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, становить 16 536,00 грн. (1 378,00 х 12 = 16 536,00 грн.).

Крім того, судм першої інстанції вже було встановлено, що Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Уніка», як страховик, відшкодувало батькам померлої ОСОБА_8- позивачам ОСОБА_3. та ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 16 536,00 грн., тобто по 8 268,00 грн. кожному, що підтвердили самі позивачі, відмовившись від своїх позовних вимог, пред'явлених до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Уніка».

Таким чином, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачам внаслідок смерті їх дитини судом був визначений у розмірі 500 000,00 грн. кожному з ФОП ОСОБА_2 підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь позивача ОСОБА_3 у розмірі 491 732,00 грн. та на користь позивача ОСОБА_4 у розмірі 491 732,00 грн., як різниця між визначеним судом розміром та сумою, яка вже відшкодована страховиком у порядку передбаченому ст. 27 Закону № 1961.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича