Справа № 308/5835/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 квітня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готри Т.Ю.,

суддів - Собослоя Г.Г., Бисаги Т.Ю.,

з участю секретаря: Чучки Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 жовтня 2017 року в справі (головуючий суддя Придачук О.А.) за позовом ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору іпотеки та скасування обтяжень нерухомого майна, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що 16.05.2016 року під час ознайомлення з матеріалами справи, в якій вона виступає третьою особою, їй стало відомо про порушення її прав, а саме, що на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки ВКА № 532091 від 06.11.2007 року. При цьому, до вказаного договору було долучено матеріали, а саме довідка з ЖРЕР № 2523 від 2007 року в якій зазначено, що у вказаному будинку проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Зазначена довідка є недійсною, оскільки на той час там проживала також і ОСОБА_1, яка зареєстрована за вищевказаною адресою з моменту отримання паспорта громадянина України, а саме з 29.03.2007 року та проживала разом зі своєю матір»ю ОСОБА_3 з 17.02.2004 року, що стверджує довідкою КП «ЖРЕР № 4» від 12.05.2016 року № 2434 та будинковою книгою для прописки громадян, які проживають за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає, що укладення зазначеного договору іпотеки та накладання обтяження на вищевказаний житловий будинок грубо порушили її права, як неповнолітньої дитини, а тому просила суд визнати нікчемним та скасувати договір іпотеки ВКА № 532091 від 06.11.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та зобов»язати зняти обтяження накладене на вказаний житловий будинок.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Закарпатського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору іпотеки та скасування обтяження нерухомого майна - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує на те, що укладення спірного договору іпотеки та накладання обтяження на вищевказаний житловий будинок грубо порушили її права, як неповнолітньої дитини. Зазначає, що вказаний договір був укладений зокрема на підставі довідки з ЖРЕР № 2523 від 2007 року, яка не є дійсною, оскільки на той час там проживала також і вона. За вищевказаною адресою вона зареєстрована з моменту отримання паспорта громадянина України, а саме з 29.03.2007 року та проживала розом зі своєю матір»ю ОСОБА_3 з 17.02.2004 року, що підтверджується довідкою КП «ЖРЕР № 4» від 12.05.2016 року № 2434 та будинковою книгою для прописки громадян, які проживають за адресою: АДРЕСА_1.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» Мартиняк В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 жовтня 2017 року - без змін. Вказує на те, що банком при укладенні іпотечного договору дотримано всіх передбачених законом вимог з урахуванням документів, що були надані ОСОБА_3 до укладення іпотечного договору, а отже умови для визнання недійсним договору іпотеки відсутні.

Заслухавши доповідача,пояснення представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_7, який апеляційну скаргу підтримав, пояснення представника ПАТ «Ощадбанк» Мартиняка В.В., який апеляційну скаргу не визнав, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано достатніх доказів на підтвердження порушення її прав, як неповнолітньої, при укладанні спірного договору іпотеки.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06.11.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8 було укладено договір № 70611, згідно якого останній отримав кредит в сумі 330000,00 грн. строком на 10 років, зі сплатою 16,5% річних з терміном остаточного погашення суми кредиту не пізніше 05.11.2017 року.

На забезпечення виконання боржником ОСОБА_8 зобов»язань за укладеним кредитним договором, між ПАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_3 (майновий поручитель) було укладено договір іпотеки №319 від 06.11.2007 року, предметом якого є будинок загальною площею 61,6 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м. з усіма невід»ємними його приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1000 га, яка належить ОСОБА_3 на праві власності.

Як встановлено судом першої інстанції, що не заперечила і сама ОСОБА_3, при укладенні договору іпотеки від 06.11.2007 року нею було надано Банку нотаріально завірену заяву,в якій ОСОБА_3 підтвердила, що передане в іпотеку майно не є об»єктом спільної власності та перебуває в її особистій приватній власності, будь-яких прав щодо нього в інших осіб, в тому числі за договором найму немає, а також довідку КП «ЖРЕР №4» від 09.10.2007 року № 2523 про те, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, нею власноручно заповнений бланк заяви про надання згоди на майнову поруку, де у розділі 2.3 даної заяви в графі «Склад сім'ї і кількість осіб, що знаходяться на утриманні» ніякої інформації не зазначено ( а.с. 42-44).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в моментвчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2940цс15).

Крім того, загальними засадами цивільногозаконодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаютьсядії особи, щовчиняються з наміромзавдатишкодиіншійособі, а такожзловживання правом в інших формах.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічний висновок міститься у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15.

А тому посилання апелянта ОСОБА_1 на неправдиве повідомлення і надання Банку її матір»ю ОСОБА_3 відомостей про те, що в будинку АДРЕСА_1 в м.Ужгороді не проживає її неповнолітня дочка ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3), будучи на час укладення спірного договору іпотеки від 06.11.2007 року законним представником неповнолітньої, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у позові.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача без задоволення, оскільки рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2018 року.

Головуюча :

Судді :