АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/905/17 22-ц/774/814/К/18А
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 215/905/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянув у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2017 року, яке постановлено суддею Науменко Я.О. у м. Кривому Розі, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Північний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1984 р. по 2011 р. він працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на різних посадах, зокрема виконував роботу в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища протягом 14 років 5 місяців. Згідно з висновку МСЕК від 30.03.1998 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності з 23.03.1998 року в розмірі 30% первинно на термін до 01.04.1999 року Довідкою МСЕК від 29.04.2013 р. збільшено розмір стійкої втрати працездатності до 35 % та встановлена 3 група інвалідності безстроково.

У зв'язку з професійним захворюванням змінився спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Він зазнає постійний фізичний біль, змушений приймати велику кількість ліків, переносить душевні страждання, і все це порушує його нормальні життєві зв'язки. Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 86 400 грн., а тому просив стягнути зазначену суму з відповідача на свою користь.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Північний ГЗК» на користь ОСОБА_1 2500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів та стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та збільшення розміру стягнутої з відповідача на його користь моральної шкоди до 86 400 грн., посилаючись на те, що судом при визначенні розміру моральної шкоди не враховано обставини справи, не враховано того, що він зазнає постійний фізичний біль, змушений приймати велику кількість ліків, переносить душевні страждання, що порушує його нормальні життєві зв'язки. Позивач вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_1, та визначено, що, відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 20.02.1984 року по 09.03.1998 року ОСОБА_1 працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на посаді помічника машиніста бурового станка в кар'єрі, а в подальшому виконував роботу машиніста бурового станка, бурової установки в кар'єрі.

29.07.2011 року позивач був звільнений в зв'язку з перведенням на інше підприємство за п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с.8-10).

Відповідно до п.14 акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 26 лютого 1998 року професійне захворювання виникло з тих підстав, що ОСОБА_1 працював протягом 14 років 5 місяців в умовах постійного впливу на організм параметрів коректованих показників вібрації, що перевищують норми в 1,2-1,4 рази. Пунктом 15 даного акту причинами виникнення хронічного професійного захворювання у позивача стало недостатнє віброгасіння обладнання бурового верстата, недосконале обладнання (а.с.11).

Відповідно до повідомлення про хронічне професійне захворювання від 23.02.1998 р. позивачу поставлено основний діагноз: вібраційна хвороба першого-другого ступеню з церебрально-перефиричною ангиодистонією з рідкісними судинними кризами середнього ступеня тяжкості і неврастенічним синдромом (а.с.12).

Висновком МСЕК від 30.03.1998 року позивачу первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 30 % по вказаному з наступним переоглядом 01.04.1999 року (а.с.50).

Висновком МСЕК від 29.04.2013 року відсоток втрати професійної працездатності позивача змінився, йому встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково (а.с.18).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на його користь з ПрАТ «Північний ГЗК» моральну шкоду в сумі 2500 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правил) в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням,.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Встановивши, що згідно висновку МСЕК позивачу ОСОБА_1 первинно встановлено втрату професійної працездатності по отриманому ним на виробництві професійному захворюванню 30.03.1998 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме з часу первинного встановлення хронічного захворювання у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права у відповідності до Правил та положень ЦК України в редакції 1963 року.

Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

При цьому, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 28 лютого 1998 року встановлено, що професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба першого-другого ступеню з церебрально-перефиричною ангиодистонією з рідкісними судинними кризами середнього ступеня тяжкості і неврастенічним синдромом, позивач отримав внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача (а.с.11-12).

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював позивач, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов'язок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійного захворювання, виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди, який не спростовано відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно морально шкоду з вини роботодавця і він має право на її відшкодування.

Погоджується колегія суддів і з розміром моральної шкоди, який визначено судом першої інстанції, з огляду на наступне.

На час виникнення спірних правовідносин підставами для стягнення моральної шкоди, а також порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалися ст.456 ЦК України (1963 р.), ст.12 Закону України «Про охорону праці» та п.п.11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 р. (далі - Правила).Згідно зі ст.456 ЦК УРСР (1963 р.), у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток.

Згідно з п.п.11,40 Правил моральна шкода відшкодовувалася власником за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі встановленою за домовленістю сторін, рішенням комісії по трудовим спорам, або рішенням суду.

Зокрема, ч.2 п.11 зазначених Правил (діяла в редакції від 03.10.1997 р.) було обмежено розмір відшкодування моральної шкоди: він не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Таким чином, максимальний розмір моральної шкоди позивачу обмежується 2550 грн. (17 грн.х150), обрахування слід вести виходячи з неоподаткованих мінімумів як це передбачено Правилами, оскільки ст.456 ЦК України і Правила є спеціальними нормативними актами порівняно з загальною нормою ст.440-1 ЦК України (1963 р).

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладену у Постанові від 16 травня 2012 року по справі №6-27ц12, де зазначено, що відповідно до пункту 38 Правил, якими регулюються спірні правовідносини, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Не можуть бути підставою для збільшення розміру моральної шкоди доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом при визначенні розміру моральної шкоди не враховано обставини справи, не враховано того, що він зазнає постійний фізичний біль, змушений приймати велику кількість ліків, переносить душевні страждання, що порушує його нормальні життєві зв'язки та що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості з тих підстав, що на момент виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди були встановлені обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення первинно потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, у зв'язку із чим у суду відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню до їх врегулювання, виходячи з чинності цієї норми на час виникнення спірних правовідносин.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: