Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 202/290/16-ц

провадження № 61-1260св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Кшуташвілі Вікторія Олексіївна, СокуренкоНаталія Вікторівна,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року у складі судді Марченко Н. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Котушенко С. П., Красвітної Т. П., Романюк М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DNL0A000331828, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 27 337 грн на строк до 29 січня 2006 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку, встановленому кредитним договором.

Зобов'язання позичальника за цим договором забезпечено порукою на підставі договору поруки № 1828, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5

Посилаючись на те, що зобов'язання за цими договорами належним чином не виконуються, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 18 грудня 2015 року у розмірі 59 742 грн 72 коп., яка складається із заборгованості за процентами - 5 112 грн 92 коп. та пені - 54 629 грн 80 коп., позивач просив стягнути вказану суму на свою користь із відповідачів солідарно.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором участині стягнення заборгованості станом на 04 жовтня 2011 року, яка складається з процентів за користування кредитом у розмірі 5 111 грн 11 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 31 077 грн 80 коп., закрито.

Ухвалу мотивовано наявністю рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості у розмірі 36 188 грн 91 коп. (5 111 грн 11 коп. - проценти за користування, 31 077 грн 80 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання) за кредитним договором від 29 січня 2003 року № DNL0A000331828.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано безпідставністю нарахування позивачем відсотків за користування кредитом та пені після 04 жовтня 2011 року, оскільки відсутня заборгованість за основним зобов'язанням (тілом кредиту).

Ухвалою Аеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості за процентами за користування кредитними коштами при фактичній відсутності заборгованості за боргом по кредиту.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої і апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені за період з 05 жовтня 2011 року по 18 грудня 2015 року, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на положення кредитного договору, зокрема, на те, що вказаний договір діє до повного виконання зобов'язань сторонами (пункт 6.1). Враховуючи, що проценти за кредитом не були погашені, банк правомірно нарахував пеню у зв'язку з порушенням зобов'язання, а тому суди попередніх інстанцій незаконно відмовили у стягненні заборгованості з пені у розмірі 23 552 грн, нарахованої за період з 05 жовтня 2011 року по 18 грудня 2015 року.

18 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 553 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Судами встановлено, що 29 січня 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DNL0A000331828, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 27 337 грн на придбання автомобіля, з кінцевим терміном повернення до 29 січня 2006 року, зі сплатою процентів у розмірі 19 % річних, а при порушенні зобов'язань з погашення кредиту - 38 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості (а. с. 9-11).

У той же день на забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави № DNL0A000331828, за яким відповідач надала в заставу банку автомобіль ГАЗ-332132, реєстраційний номер 00867АА (а. с. 44-45).

Зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором також забезпечено порукою на підставі договору поруки № 1828, укладеного 29 січня 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 (а. с. 12).

На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 07 лютого 2005 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» було звернуто стягнення на заставне майно - автомобіль марки ГАЗ-322132, реєстраційний номер 00867АА. Виручені від реалізації транспортного засобу грошові кошти 03 квітня 2006 року були перераховані на користь банку, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості станом на станом 04 квітня 2006 року відповідачу нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 5 112 грн 92 коп. (а. с. 3-4).

Крім того, у вказаному вище розрахунку зазначено, що станом на 18 грудня 2015 року нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 54 629 грн 80 коп.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2003 року № DNL0A000331828, яка утворилася станом на 04 жовтня 2011 року та складається з відсотків за користування кредитом у розмірі 5 111 грн 11 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання в розмірі 31 077 грн 80 коп., з підстав недоведеності позовних вимог, а також припинення поруки відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У силу вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог вказував на невиконання ОСОБА_4 зобов'язання з погашення кредитної заборгованості, що зумовило виникнення заборгованості у розмірі 59 742 грн 72 коп. (5 112 грн 92 коп. + 54 629 грн 80 коп.).

Разом з цим жодних належних доказів на підтвердження існування реальної заборгованості, з якої банк здійснив нарахування відсотків за кредитом та пені після здійснення примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, позивачем суду не надано та під час судового розгляду не підтверджено.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем існування заборгованості за кредитним договором, оскільки такі висновки ґрунтуються на вимогах закону, узгоджуються із встановленими обставинами та матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги щодо того, що наявність рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року, яким відмовлено у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за цим кредитним договором не припиняє правовідносини сторін у справі, на висновки судів не впливають з огляду на наступне.

Ухвалюючи вказане рішення від 17 грудня 2012 року, суд першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що останнім не надано доказів на підтвердження наявності реальної заборгованості у ОСОБА_4 за кредитним договором від 29 січня 2003 року № DNL0A000331828 у вказаному розмірі (5111 грн 11 коп. - проценти за користування кредитом, 31 077 грн 80 коп. - пеня), оскільки банком не враховано примусове стягнення заборгованості за виконавчим написом нотаріуса від 07 лютого 2005 року.

Матеріали цієї справи містять постанову від 13 квітня 2006 року, винесену державним виконавцем Державної виконавчої служби в Індустріальному районі м. Дніпропетровська, про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням виконавчого документа від 07 лютого 2005 року № 209 (виконавчого напису нотаріусу), виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про звернення стягнення на заставне майно на суму 15 918 грн 45 коп. (а. с. 43). Вказане дає підстави вважати, що у відповідачів перед ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за основним зобов'язанням відсутня.

Доводи заявника про те, що оскільки відповідно до розрахунку заборгованості проценти за кредитом не були погашені, а тому банк правомірно нарахував пеню у зв'язку з порушенням зобов'язання, задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені належними доказами.

Отже, враховуючи відсутність заборгованості у відповідача перед банком за основним зобов'язанням, розбіжності у заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» сумах заборгованості, наявність ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року про закриття провадження у справі в частині стягнення заборгованості, яка виникла станом на 04 жовтня 2011 року за процентами (5 111 грн 11 коп.) та пенею (31077 грн 80 коп.), а також недоведеність позовних вимог в іншій частині, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги не вказують на наявність підстав для скасування судових рішень, які передбачені статтями 411-414 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк