Провадження № 2/161/15/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 квітня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Вічинюка М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення

В С Т А Н О В И В:

18.12.2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що гуртожиток, розташований у АДРЕСА_1 перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинській. В період проходження військової служби ОСОБА_3 отримав ордер № 97 від 29.10.2004 року на право заняття житлового приміщення площею 26,8 кв.м. у гуртожитку по АДРЕСА_2 , на склад сім`ї з трьох осіб, а саме: ОСОБА_3 наймач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_2 донька. На даний момент, відповідно до довідки про склад сім`ї та прописку від 02.11.2017 року, за вказаною адресою прописана лише ОСОБА_2 дружина ОСОБА_3 10.08.2009 року наказом Міністра оборони України № 64 ОСОБА_3 було звільнено з військової служби у запас, а 02.09.2009 року виключено зі списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 . Вислуга років ОСОБА_3 склала понад 25 років. Згідно запису у книзі обліку житлової площі, яка належить заселенню по КЕВ м. Вінниця, у 2006 році ОСОБА_3 забезпечений службовою однокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_3 на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_2 . Посилаючись на положення ст. 132 ЖК України просить суд виселити ОСОБА_2 з гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, суду пояснив, що позивач з даним позовом до ОСОБА_2 звернувся після звільнення ОСОБА_3 з військової служби у запас 10.08.2009 року. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Позивач свої вимоги у справі обґрунтовує саме тим, що відповідач підлягає виселенню на підставі ст. 132 ЖК України у зв`язку зі звільнення її чоловіка з військової служби. Таким чином, вважає, що строк позовної давності по даній вимозі закінчився 10.08.2012 року, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Крім того, вислуга ОСОБА_3 становить 25 років, а тому члени його сім`ї не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення. Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 забезпечений службовим житлом у м. Вінниця, не свідчить про те, що відповідач забезпечена квартирою в межах населеного пункту м. Луцька. Крім того, чоловік відповідачки ОСОБА_3 не має можливості зареєструвати у вказаній квартирі в м. Вінниця своє проживання, оскільки ордер на житлове приміщення дійсний 30 днів. Ні відповідач, ні її чоловік в квартирі в м. Вінниця ніколи зареєстровані не були і туди не вселялися, забезпеченості житлом не тільки в м. Луцьку, а і взагалі не мають, оскільки ордер на службові квартиру є недійсним з 02.12.2006 року. Просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст.125, 127-132 ЖК України, положень п.п.2, 40 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою РМ УРСР від 03.06.1986 року № 208 (який діяв на час вселення відповідача до гуртожитку), положень п.п. 5.2, 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України N 737 від 30.11.2011 року, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, а гуртожиток у військовій частині призначається для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України на період проходження ними військової служби або навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України.
Судом встановлено, що ордером № 5 від 29.10.2004 року Луцькою КЕЧ району Міністерства оборони України Юдіну В.В. на сім`ю із трьох осіб: він, донька ОСОБА_2 та дружина відповідач ОСОБА_2 , було надано право на зайняття двох кімнат в квартирі АДРЕСА_4 , площею 26,8 кв.м (а.с.7).
Будинок АДРЕСА_1 є гуртожитком для проживання військовослужбовців та членів їх сімей, перебуває на обслуговуванні та балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський і є державною власністю Міністерства оборони України (а.с. 8-10).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Ці ж норми передбачені і в п. 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.
Не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого житла особи, зазначені в ст.125 ЖК України та п.5.12 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, а саме: інваліди війни та інваліди-військовослужбовці, які стали інвалідами внаслідок виконання обов`язків військової служби, особи, які пропрацювали у військовій частині на підставах трудового договору не менше, як десять років, особи, звільнені за скороченням чисельності чи штату працівників, пенсіонери по старості, одинокі особи з неповнолітніми дітьми, які проживають разом із ними, інші деякі категорії громадян.
Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 02.09.2009 року № 161 ОСОБА_3 , на підставі на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 10.08.2009 року № 643, звільнено в запас на ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу за п. «г» (у зв`язку з проведенням організаційних заходів). З 02.09.2009 року ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК м. Вінниця (а.с. 13).
За місцем проходження служби в м. Вінниця ОСОБА_4 був забезпечений службовим житлом однокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_3 на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_2

09.02.2018 року відповідач ОСОБА_3 подала заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 22-25).
У відзиві на позов відповідач також посилається на пропуск позивачем позовної давності, оскільки КЕВ м. Володимир-Волинський із даним позовом звернувся зі значним пропуском, просиить у задоволенні позову відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності (а.с. 28-32).
ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27.01.2018 року у справі № 6-2913цс15.
Таким чином, оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у КЕВ м. Володимир-Волинський виникло після звільнення ОСОБА_3 зі служби, а саме 02.09.2009 року, то трирічний строк позовної давності закінчився 02.09.2012 року.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Таким чином, суд вважає, що поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Оскільки при звернення до суду з даним позовом (18.12.2017 року) позивачем не було сплачено судовий збір, суд відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з нього на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.
На підставі ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст. 132 ЖК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський на користь держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі складено 27 квітня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська