Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/5379/17 Головуючий у 1 інстанції Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/1712/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства Оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства Оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначав, що з 19.06.1983 р. по 23.11.1984 р. він проходив військову службу у складі діючої армії в період бойових дій,в тому числі під час виконання інтернаціонального обов'язку.

Під час проходження військової служби у 1984 р. отримав осколкові поранення голови.

Висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 03.09.2015 р.№ 1647/ж встановлено,що наявні у позивача рубці у лобовій ділянці зліва та подібні рубці у лівій скроневій ділянці є наслідком загоєння ран,які могли утворитися внаслідок вогнепальних(осколкових)поранень,отриманих у 1984 р.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця 07.09.2015 р. підтверджено, що поранення(контузія)та захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби у країнах, де велись бойові дії.

Наслідком перенесеної у 1984 р. контузії для позивача є численні захворювання, порушення нормальних життєвих зв'язків та можливість реалізації ним звичок і бажань, постійні фізичний біль, поганий настрій, розлад сну, а значна частина пенсії позивача як особи з інвалідністю 2 групи з 2017 р. витрачається ним на лікування.

Посилаючись на ці обставини, просив суд позивач просить суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства Оборони України, Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди у розмірі 336 800 гр.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ушкодження його здоров'я виникло внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а тому має застосовуватися ст.. 1167 ЦК України, де передбачено відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади.

Відповідачем Кабінетом Міністрів України був наданий відзив на позов,за змістом якого на КМУ не покладено обов'язку виплати моральної шкоди військовослужбовцям,з вини КМУ моральна шкода позивачу не була завдана,тому підстави,передбачені ст.1167 ЦК України, для стягнення з КМУ на користь позивача відшкодування моральної шкоди відсутні.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою.

Колегія судді погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що з 19.06.1983 р.по 23.11.1984 р. ОСОБА_3 проходив військову службу у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов'язку.

Під час проходження військової служби ОСОБА_3 у 1984 р. отримав осколкові поранення голови.

Висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 03.09.2015 р.№ 1647/ж встановлено,що наявні у позивача рубці у лобовій ділянці зліва та подібні рубці у лівій скроневій ділянці є наслідком загоєння ран,які могли утворитися внаслідок вогнепальних(осколкових)поранень,отриманих у 1984 р.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань,поранень,контузій,травм,каліцтв у колишнього військовослужбовця 07.09.2015 р.підтверджено,що поранення(контузія)та захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби у країнах,де велись бойові дії.

Наслідком перенесеної у 1984 р. контузії для позивача є численні захворювання,порушення нормальних життєвих зв'язків та можливість реалізації ним звичок і бажань,постійні фізичний біль,поганий настрій,розлад сну,а значна частина пенсії позивача як особи з інвалідністю 2 групи з 2017 р. витрачається ним на лікування.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 не являється військовослужбовцем Збройних Сил України,оскільки був призваний до лав Радянської Арії 31.10.1982 р.,проходив військову службу до 23.11.1984 р.,в тому числі з 19.06.1984 р. у складі Радянської Армії був направлений для надання військової допомоги у ДРА,про що свідчать записи у військовому квитку позивача,копія якого надана до матеріалів справи.

Збройні Сили України фактично створені з 24.08.1991 р. після прийняття Верховною Радою України постанови «Про військові формування в Україні»,чинним законодавством України не передбачено відповідальності чи будь-якого іншого правонаступництва Міністерства Оборони України за шкоду,заподіяну здоров'ю колишніх військовослужбовців Радянської Армії під час виконання ними обов'язків військової служби.

Позивач, який звільнився з військової служби 23.11.1984 р.,не являється суб'єктом Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,який введений в дію Постановою Верховної Ради України N 2012-XII ( 2012-12 ) від 20.12.1991 р.,а його посилання на те,що спірні правовідносини між ним та Державою Україна регулюються саме цим Законом, є помилковими.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів.

З урахуванням приписів ст.1167 ЦК України, відшкодування моральної шкоди як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей,може бути здійснено незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано.

ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Як передбачено ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни,гарантії їх соціального захисту»,ветеранами війни є особи,які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно статті 7 цього ж Закону, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать учасники бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах.

Висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 03.09.2015 р.№ 1647/ж встановлено, що наявні у позивача рубці у лобовій ділянці зліва та подібні рубці у лівій скроневій ділянці є наслідком загоєння ран,які могли утворитися внаслідок вогнепальних(осколкових)поранень,отриманих у 1984 р.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань,поранень,контузій,травм,каліцтв у колишнього військовослужбовця 07.09.2015 р. підтверджено, що поранення(контузія) та захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби у країнах,де велись бойові дії.

Відповідно до довідок до актів огляду МСЕК серія АВ № 0550914 ,серія АВ № 6074194 ,позивачу з 04.01.2017 р. встановлена 2 група інвалідності з причини захворювання,отриманого внаслідок контузії,захворювання пов'язане з виконанням обов'язків військової служби у країнах,де велись бойові дії.

Надані позивачем виписні епікризи за 2015 р.,2016 р.,2017 р. підтверджують ті обставини,що протягом цього періоду позивач проходив лікування з встановленим основним діагнозом:стенокардія,післяінфарктний кардіосклероз,недостатність МК 1 ст.,гіпертонічна хвороба 3 ст.,супутній діагноз :стійкі залишкові явища ЗЧМТ(1984 р. контузія головного мозку)та інше.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності,обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру,за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю)вони заподіяні,в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди сама по собі ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначити суб'єкта такої відповідальності.

Компенсація немайнових втрат позивача як особи з інвалідністю внаслідок війни передбачені ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни,гарантії їх соціального захисту»,де встановлені пільги особам з інвалідністю внаслідок війни,зокрема,за ч.1 цієї статті на безплатне одержання ліків,лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів;позачергове безплатне зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів),безплатне забезпечення іншими протезами і протезно-ортопедичними виробами;безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сам по собі факт отримання ним контузії під час проходження військової служби у 1984 р. вже є підставою для відшкодування перенесених ним фізичного болю,переживань,зміни способу життя,часткової втрати працездатності за рахунок Держави України, однак при розгляді справи не встановлено та не доведено доказами заподіяння моральної шкоди позивачу протиправними діями або бездіяльністю Держави України, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями або бездіяльністю Держави України та виною Держави України у її заподіянні.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону на час вирішення спору) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону на час вирішення спору) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України (в редакції закону на час вирішення спору) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом вірно встановлено, що в порушення вказаних норм процесуального законодавства позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, Кабінету Міністрів України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: