Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 712/758/15-ц

провадження № 61-8662св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року в складі суддів: Пономаренка В. В., Корнієнко Н. В., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 133 040 долара США із встановленням плаваючої процентної ставки в розмірі 5,49 % річних та FIDR з кінцевим терміном повернення до 21 лютого 2017 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 21 лютого 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого вона поручилася перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань. ОСОБА_2 належним чином не виконав умов кредитного договору, тому в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 155 510,59 долара США, до складу якої входить заборгованість за кредитом - 108 649,26 долара США, заборгованість зі сплати процентів - 46 861,33 долара США.

На підставі викладеного ПАТ «ОТП Банк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 155 510,59 долара США.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 29 липня 2015 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2007 року в розмірі 155 510,59 долара США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на 10 червня 2015 року еквівалентно 3 269 998,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1 827 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1 827 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, а тому позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 29 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість зі сплати відсотків за кредитним договором від 21 лютого 2007 року за період з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року в розмірі 46 861,33 долара США, що еквівалентно 1 066 324,88 грн, та 1 191,20 грн судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач пропустив встановлений шестимісячний строк звернення з даним позовом до поручителя ОСОБА_3, а стягненню з відповідача підлягає лише сума заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року рішення апеляційного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року скасовано в частині позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності. Апеляційний суд залишив поза увагою те, що розмір процентів за користування кредитними коштами безпосередньо залежить від суми основної заборгованості, та не визначив розміру заборгованості за кредитним договором з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року змінено рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 29 липня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2007 року в розмірі 155 510,59 долара США, що за курсом НБУ на 10 червня 2015 року еквівалентно 3 269 998,15 грн, та 3 654 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не пропустив строку позовної давності при зверненні до суду з вимогою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позов пред'явлено 22 січня 2015 року, тобто в межах трирічного строку, передбаченого статтями 257, 261 ЦК України, з дня пред'явлення вимоги про дострокове повернення коштів. Позивач (кредитор) свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_2 (позичальнику) в тимчасове користування на умовах строковості, зворотності, цільового використання, платності та забезпеченості кошти в розмірі 133 040 долара США, однак ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка на 10 червня 2015 року становить 155 510,59 долара США, а саме: заборгованість за кредитом - 108 649,26 долара США та заборгованість за процентами - 46 861,33 долара США.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 29 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2мотивована тим, що банк змінив строк виконання кредитних зобов'язань з 21 лютого 2017 року на 27 лютого 2010 року, надіславши відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту, тому перебіг позовної давності починається саме з цієї дати. Оскільки позов пред'явлено лише 22 січня 2015 року, то банк пропустив строк позовної давності. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо поновлення вказаних вище строків. Крім того, позивач включив у розрахунок заборгованості платежі за період із січня 2009 року до січня 2012 року, тобто визначив заборгованість з порушенням встановлених статтею 257 ЦК України строків, зокрема, помилково нарахував суму заборгованості за вказаними платежами у розмірі 21 204,61 долара США. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, суди не врахували умов договору про погашення кредиту щомісячними платежами, не встановили, коли позичальник припинив здійснювати платежі за кредитним договором, та не з'ясували підстав для застосування строку позовної давності до цих платежів, оскільки початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У грудні 2016 року ПАТ «ОТП Банк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що банк відповідно до умов кредитного договору 03 грудня 2012 року зробив відзив досудової вимоги про повернення суми кредиту від 27 жовтня 2010 року, тому немає підстав вважати, що позивач пропустив строк позовної давності. Умовами укладеного між сторонами додаткового договору до кредитного договору погоджено, що банк здійснює відзив досудової вимоги та інших вимог щодо повного дострокового погашення боргових зобов'язань без направлення на адресу позичальника письмового повідомлення щодо відзиву вимог.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлено, що 21 лютого 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого на підставі кредитної заявки банк надав позичальнику кредит у розмірі 133 040 долара США із встановленням плаваючої процентної ставки у розмірі 5,49 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору), відповідно до пункту 3 частини першої кредитного договору, з остаточною датою повернення кредиту 21 лютого 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором 21 лютого 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого вона поручилася перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

20 січня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до вказаного кредитного договору, відповідно до якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, доповнили кредитний договір графіком платежів, визначили порядок нарахування процентів, порядок повернення відповідної частини кредиту та сплати процентів, порядок дострокового виконання боргових зобов'язань.

21 липня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до кредитного договору, яким визначено новий розмір процентів, доповнено кредитний договір графіком платежів, порядком нарахування процентів, порядком повернення відповідної частини кредиту та сплати процентів та порядком дострокового виконання боргових зобов'язань.

21 липня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір до вказаного вище договору поруки, яким внесено зміни та доповнення до договору поруки щодо повернення основної суми кредиту, наданого божнику, та сплати процентів за користування кредитом.

Підпунктом 1.9.1 пункту 1.9 частини другої кредитного договору передбачено дострокове виконання боргових зобов'язань за ініціативою банку та розірвання цього договору і зазначено, що, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником або поручителем, майновим поручителем своїх боргових чи інших зобов'язань за цим договором чи іншими укладеними з банком договорами та умовами документів забезпечення. При цьому зобов'язання позичальника з дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено боржником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання відповідної вимоги. Вимога вважається надісланою в день її направлення на адресу позичальника, що зазначена в договорі, за допомогою поштового зв'язку.

Право банку про дострокове виконання зобов'язання закріплено також і в додатковому договорі від 21 липня 2009 року.

Відповідно до підпункту 2.1.4.1 пункту 2.1 додаткового договору від 21 липня 2009 року банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у разі невиконання позичальником та/або третіми особами своїх боргових зобов'язань та/чи інших умов кредитного договору. При цьому зобов'язання позичальника щодо повного дострокового виконання боргових зобов'язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги.

За змістом підпункту 3.7.2 пункту 3.7 додаткового договору від 21 липня 2009 року банк здійснює відзив досудової та інших вимог щодо повного дострокового погашення боргових зобов'язань без направлення на адресу позичальника та/чи поручителя, а також майнового поручителя письмового повідомлення щодо відзиву вимоги.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення ‒ невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Встановлено, що сторони визначили строк дії договору ‒до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за кредитами та процентами за користування ними (пункт 7.3 частини другої кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту ‒ до 21 лютого 2017 року (пункт 2 частини першої кредитного договору), строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, а також строки сплати процентів за користування кредитом - щомісячно, одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, визначений графіком повернення кредиту та сплати процентів (пункт 4 частини першої кредитного договору та підпункти 1.5.1 і 1.5.1.1 пункту 1.5 частини другої кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору ‒ до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів за умовами договору визначено місяцями.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинно здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Встановлено, що позивач на підставі підпункту 1.9.2 пункту 1.9 частини другої кредитного договору та підпункту 3.7.2 пункту 3.7 додаткового договору від 21 липня 2009 року належним чином 03 грудня 2012 року здійснив відзив досудової вимоги від 27 січня 2010 року.

Отже, досудова вимога від 27 січня 2010 року є відкликаною.

Встановлено, що 25 червня 2014 року банк направив відповідачам досудові вимоги від 20 червня 2014 року щодо повернення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі у тридцятиденний строк із дня відправлення цієї вимоги, а з позовом до суду про стягнення заборгованості звернувся 20 січня 2015 року.

Отже, немає правових підстав вважати, що кредитор пропустив строк позовної давності щодо вимог про повернення кредитної заборгованості за всіма несплаченими черговими платежами.

Встановивши правильно вказані вище обставини справи, суд апеляційної інстанції помилково стягнув заборгованість поза межами строку, визначеного статтею 257 ЦК України, стосовно щомісячних платежів за період з 21 січня 2009 року до 20 січня 2012 року.

Встановлено, що банк звернувся до суду з цим позовом 20 січня 2015 року, тому позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом застосовується до періодичних щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 20 січня 2012 року, оскільки стягнення кредитної заборгованості обмежується останніми трьома роками (стаття 257 ЦК України), що передували зверненню до суду.

Відповідач в суді першої інстанції подав заяву про застосування строку позовної давності.

Позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 10 червня 2015 року.

Встановлено, що позичальник здійснив останній черговий платіж за кредитним договором 22 грудня 2008 року.

ОСОБА_2 не дотримав строку погашення кредитної заборгованості (сплати чергових платежів) відповідно до графіка платежів, який погоджено сторонами, а отже, і початок перебігу позовної давності за ними починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, на чергові платежі з 21 січня 2009 рокудо 20 січня 2012 року, які визначені графіком погашення кредиту, поширюється позовна давність.

Отже, слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за черговими платежами з 21 січня 2008 року до 20 січня 2012 року, якими визначено до сплати 82 542,80 долара США за тілом кредиту, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим банк заявив до стягнення проценти за користування кредитом у межах строку позовної давності за період з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року в розмірі 46 861,33 долара США, вказані вимоги є обґрунтованими та доведені належними і допустимими доказами.

Також наявні правові підстави для стягнення кредитної заборгованості за тілом кредиту в межах строку, визначеного статтею 257 ЦК України.

Отже, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за черговими платежами з 20 січня 2012 року до 10 червня 2015 року в розмірі 51 125,10 долара США - заборгованість за тілом кредиту.

Оскільки позивач змінив строк виконання кредитних зобов'язань, то є правові підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту відповідно до графіка погашення платежів за період з 11 червня 2015 року до 21 лютого 2017 року у розмірі 37 125,27 долара США.

Таким чином, заборгованість за тілом кредиту станом на 10 червня 2015 року становить 88 250,37 доларів США (51 125,10 доларів США + 37 125,27 доларів США).

Встановлено, що заборгованість позичальника ОСОБА_2 перед кредитором ПАТ «ОТП Банк», з урахуванням вказаних вище норм матеріального права та заяви відповідача про застосування строку позовної давності, станом на 10 червня 2015 року становить 135 111,70 долара США, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 88 250,37 долара США та заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 46 861,33 долара США.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України).

Якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю») суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» видано генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій.

Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог, банк просив стягнути заборгованість у доларах США.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, тому рішення апеляційного суду відповідно до статті 412 ЦПК України необхідно змінити та зменшити розмір стягнутої з позичальника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором до 135 111,70 долара США.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» необхідно стягнути 6 169,50 грн судового збору.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року змінити в частині розміру заборгованості за кредитним договором від 21 лютого 2007 року, що підлягає стягненню.

Стягнути з ОСОБА_2 на корись публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2007 року станом на 10 червня 2015 року в розмірі 135 111,70 долара США.

Стягнути з ОСОБА_2 на корись публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 6 169,50 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик