П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа №562/2026/15-ц

Провадження №22-ц/787/609/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Мичка І.М.

Рішення суду ухвалено в м. Здолбунів Рівненської області

Повне судове рішення складено 06.06.2016 року.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

учасники справи: відповідач та його представник - адвокат ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду від 31 травня 2016 року (ухвалене о 14 год. 05 хв.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк"; про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 23 вересня 2005 року перебувала з ОСОБА_3 в шлюбі, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 4 жовтня 2012 року розірвано. За час шлюбу ними набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме квартиру АДРЕСА_1, а також майно домашнього вжитку.

В подальшому, 15 лютого 2016 року, до участі в справі залучено Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк" або банк) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

З урахуванням уточнених у травні 2016 року позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, виділити їй у власність фотоапарат, диван, пральну машину, соковитискач, блендер, кавомолку та килим, а відповідачу - холодильник, кухонний стіл зі стільцями, ноутбук, килим, чотири люстри та диван.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Виділено їй зі спільного майна подружжя таке майно: фотоапарат вартістю 1 500 гривень, диван вартістю 4 800 гривень, пральну машину вартістю 4 000 гривень, соковитискач вартістю 700 гривень, блендер вартістю 300 гривень, кавомолку вартістю 300 гривень, килим вартістю 200 гривень, а всього на суму 11 800 гривень.

ОСОБА_3 зі спільного майна виділено: холодильник вартістю 4 000 гривень, кухонний стіл зі стільцями вартістю 1 000 гривень, ноутбук вартістю 3 000 гривень, килим вартістю 200 гривень, 4 люстри вартістю 1 000 гривень, диван вартістю 2 500 гривень, а всього на суму 11 700 гривень.

Судові витрати покладено на сторони у фактично понесених кожною розмірах.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. З урахуванням приписів ст.ст. 60, 69, 70 СК України суд виходив із принципу рівності часток кожного з подружжя у такому майні, здійснив поділ вказаного майна і визнав за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку спільної квартири.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, фактично покликався на неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України в попередній редакції, а також ст.ст. 57, 65, 69, 71 СК України, ст. 364 ЦК України та роз'ясненням пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя".

Погоджувався, що квартира АДРЕСА_1, яка є предметом спору, була придбана сторонами в шлюбі і перебуває під іпотечним забезпеченням основного зобов'язання. Однак кредитні кошти на даний час не виплачені, а за час шлюбу сплачено лише частину вартості спірної квартири, яка є значно меншою за вартість її 1/2 частки.

Вважав, що внаслідок придбання квартири виникли не тільки права сторін, але й спільні боргові зобов'язання. Між тим, за позивачем визнано право на частку у квартирі, тоді як за ним боргові зобов'язання зі сплати усієї вартості житла. Отже, кредитні зобов'язання, що виконані після припинення шлюбних відносин, а також ті, що будуть виконані в майбутньому, повинні бути взяті до уваги при вирішенні спірних відносин. За правилами ч. 4 ст. 65 СК України заборгованість за кредитом може бути компенсована за рахунок майна, яке підлягає поділу між подружжям.

На його думку, судом не було досліджено джерело і час сплачуваних за квартиру коштів. Щодо набуття права власності та особистої відповідальності за зобов'язаннями, то встановлення рівності часток можливе лише за умови розподілу кредитних зобов'язань. Тобто з урахуванням норми ч. 7 ст. 57 СК України частка ОСОБА_4 має бути значно меншою, аніж половина.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю.

Іншими учасниками справи чи особами, які не брали участі в справі, рішення Здолбунівського районного суду від 31 травня 2016 року не оскаржувалося.

Справа перебувала на апеляційному і касаційному перегляді. За результатами розгляду касаційної скарги ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року скасовано, а справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до пунктів 8, 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, протягом часу з 23 вересня 2005 року по 4 жовтня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знаходилися у шлюбних відносинах (а.с. 4-4, зв.).

За час шлюбу ними придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право на квартиру набуто відповідно до договору купівлі-продажу, що укладений 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, що діяли як законні представники в інтересах своєї малолітньої дочки ОСОБА_7, з однієї сторони та ОСОБА_3, що діяв у інтересах сім'ї, - з другої сторони. Договір тоді ж посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І. і зареєстрований в реєстрі за №1850. Вартість квартири склала 131 300 гривень (а.с. 5-5, зв.).

Окрім квартири, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за час проживання однією сім'єю в шлюбі придбали фотоапарат вартістю 1 500 гривень, диван вартістю 4 800 гривень, пральну машину вартістю 4 000 гривень, соковитискач вартістю 700 гривень, блендер вартістю 300 гривень, кавомолку вартістю 300 гривень, два килими вартістю 200 гривень кожен, холодильник вартістю 4 000 гривень, кухонний стіл зі стільцями вартістю 1 000 гривень, ноутбук вартістю 3 000 гривень, 4 люстри вартістю 1 000 гривень, диван вартістю 2 500 гривень, а всього на суму 23 500 гривень.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу поділу набутого спільного майна подружжя, з огляду на що у серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд із відповідним позовом до ОСОБА_9

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних прав і обов'язків до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини (ч. 3 ст. 61 СК України).

Норми ст. 70 СК України передбачають, що в разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що кредитні зобов'язання покладаються виключно на ОСОБА_3, тоді як 1/2 частка квартири присуджена позивачу, то з ними погодитися не можна.

У результаті укладення кредитного договору зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не лише той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Тобто після сплати на користь банку кредитної заборгованості поза шлюбом ОСОБА_3 матиме право звернутися до ОСОБА_4 з вимогою про відшкодування на його користь 1/2 частини понесених витрат на погашення кредиту.

Не заслуговують на увагу і аргументи автора скарги про з'ясування джерела та часу сплачуваних кредитних коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В засіданні суду першої інстанції відповідач покликався на те, що значна частина кредитних коштів сплачувалася за рахунок його батьків, що, на його переконання, виключає набуття квартирою АДРЕСА_1 100-відсоткового правового статусу об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до ст.ст. 10 і 60 ЦПК України в редакції, що діяла на час вирішення справи судом першої інстанції (аналогічні положення містяться і в ст.ст. 12 і 81 ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач не надав, а апеляційним судом їх не здобуто.

За таких обставин не можна погодитися як з необґрунтованими і з твердженнями апеляційної скарги про зменшення частки ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Решта доводів ОСОБА_3 не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, а тому відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції. в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Справедливість, добросовісність і розумність відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України та п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Оскільки апеляційна скарга відхиляється, тому в силу ст.ст. 368, 141 ЦПК України понесений відповідачем при її поданні судовий збір слід віднести на його ж рахунок. Стосовно 1 378 гривень судового збору, сплаченого ПАТ "УкрСиббанк" при поданні касаційної скарги, то ця сума згідно із ч. 12 ст. 141 ЦПК України повинна бути присуджена з кожної зі сторін на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду від 31 травня 2016 року - без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" по 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) гривень судового збору з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повне сувдове рішення складено: 17.04.2018 р. о 14 год. 15 хв.