РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2018 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого - судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Ніколайчук А.В. за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Управління реєстрації Хмельницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 права на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 посилаючись на те, що є власником будинку та відповідач не є членом сімї власника тому підлягає визнанню таким, що втратив право користування житлом.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позов підтримав та надав пояснення, що відповідають змісту позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання з'явилася, заперечила проти позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 та є зареєстровані з відповідачем за вище зазначеною адресою, що підтверджується довідкою про склад сім'ї.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільно проживали з 1995 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мають спільну доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд вважає, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Разом з тим, вирішуючи спір встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільно проживали з 1995 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет , у тому числі на момент набуття права власності позивачем на будинок і на момент звернення до суду з цим позовом у спірному будинку як член сім'ї позивача проживав тому суд вважає, застосувати до спірних правовідносин положення статей 150, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, оскільки за встановлених судами фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Представником позивача не доведено та не представлено доказів, що обґрунтовують вимогу про визнання ОСОБА_4 втратившим право на користування житловим з підстав зазначених у позовній заяві.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги відсутність посилання представника позивача на норму права суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4 втративши право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 тому позов на думку суду є необґрунтованим тому в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду буде складено 06 квітня 2018 року.

Суддя С. Стефанишин