Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/6061/14-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №274/6061/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання кредитного договору удаваним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, яке ухвалено 16 лютого 2017 року суддею Хуторною І.Ю. у м.Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі Банк) звернулося до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 18.11.2016 (а.с. 200-201 т.1), просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №52107С126 від 24.10.2007, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням ним зобов'язання за цим договором за період з 07.04.2010 по 17.10.2016, а саме 24 291 доларів США 43 центи заборгованості по процентам та 106 674,76 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань. В обґрунтування позову Банк послався на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє права кредитора на отримання штрафних санкцій та процентів, передбачених умовами договору до його фактичного виконання.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому, посилаючись на норми ст. 235 ЦК України та вважаючи, що кредитний договір №52107С126 від 24.10.2007 був укладений з метою прикрити цією угодою фактично укладений між сторонами кредитний договір у гривні, просив визнати даний правочин в частині визначення валюти кредитування як долар США удаваним та визнати договір таким, що укладений у національній валюті України - гривні.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Житомирі борг за кредитним договором № 52107С126 від 24.10.2007: за відсотками за період з 06.11.2011 до 17.10.2016 у розмірі 18 411,73 доларів США та пеню в розмірі 106 674,76 грн. У задоволенні решти позову та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 9121,63 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове.

На її думку судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування у Банка кредитної справи, не надано належної оцінки тій обставині, що кредитні кошти Банком були надані позичальнику у національній валюті України, кредит ОСОБА_1 отримувався для придбання квартири, розрахунки за яку, згідно вимог чинного законодавства, він здійснював у національній валюті. Тому вважає, що мало місце укладення кредитного договору у національній валюті, а валютний кредитний договір є удаваним. Також зазначає, що судом помилково не був зменшений розмір суми пені, враховуючи часткове задоволення позову по процентах в межах строків позовної давності.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, додатково послався на відсутність підстав для стягнення процентів та пені після дострокового стягнення з нього суми боргу в судовому порядку.

Представник Банку апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на її безпідставність. Додатково зазначив, що відповідно до судової практики відповідач зобов'язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами та сплачувати пеню за порушення умов договору до повного погашення заборгованості за договором.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 24.10.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 31 450 доларів США зі сплатою 12,50% річних з кінцевим терміном повернення 16.10.2028.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між його сторонами 24.10.2007 укладений договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1, яка є його власністю на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв'язку з чим рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2012 року з нього на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 06.04.2010 в сумі 258 694,87 грн., з яких: 232 427,57 грн. заборгованості за кредитом, 22 448,20 грн. заборгованості за процентами, 484,22 грн. прострочених процентів та 3 334,88 грн. пені (а.с. 28 т.1).

Зазначене судове рішення відповідачем не виконане.

Згідно наданого Банком розрахунку, заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 07.04.2010 по 17.10.2016 становить 24291,43 доларів США, пеня за період з 05.11.2013 по 05.11.2014 за порушення строків погашення процентів становить 36326,48 грн., пеня за порушення строків погашення кредиту - 70348,28 грн., а всього сума боргу становить 106674,76 грн. (а.с. 26,27, 202,217-218 т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 526, 549, 551, 599, 625, 1048, 1054 ЦК України та враховуючи, що відповідачем була подана заява про застосування позовної давності, стягнув з нього на користь Банку частково борг по процентам за користування кредитом з 06.11.2011 по 17.10.2016 в сумі 18411,73 доларів США та повністю борг по пені в сумі 106 674,76 грн. за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Реалізуючи своє право, передбачене вищезазначеною частиною статті 1050 ЦК України, надсилаючи вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями, кредитор в односторонньому порядку змінює строк виконання зобов'язання за кредитним договором і строк виконання зобов'язання за договором настає достроково.

Відтак, пред'явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення суду є волевиявленням кредитора, який бажає повернути достроково надані боржнику кошти через порушення ним кредитної дисципліни, при цьому добровільно відмовляючись отримувати прибуток у вигляді відсотків за користування кредитом, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору.

Ухвалення судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінює зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов'язок по виконанню судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Внаслідок такого рішення залишаються зобов'язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, та право кредитора на нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України за час невиконання такого рішення.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що нарахування пені та відсотків після ухвалення рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором можливе лише на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому скасовує рішення суду першої інстанції у цій частині та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позову Банку про стягнення з ОСОБА_1 відсотків та пені за кредитним договором №52107С126 від 24.10.2007 та судового збору.

Посилання представника Банку на ту обставину, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій та процентів, передбачених умовами договору та ЦК України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими і відступає від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15), з огляду на таке.

Застосування положень статті 1048 ЦК України при вирішенні спорів про стягнення відсотків, нарахованих за умовами кредитного договору після реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту по день фактичного повернення всієї суми кредиту, стягнутого на підставі судового рішення, суперечить таким принципам, як справедливість, добросовісність та розумність, порушує справедливий баланс інтересів сторін договору, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки за час виконання рішення продовжують нараховуватись відсотки, розмір яких неможливо прогнозувати та розрахувати, і виконання рішення не звільняє боржника від обов'язку зі сплати ще відсотків, які кредитор нарахує за період виконання судового рішення.

Крім того, продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору, та інших штрафних санкцій, що можуть бути обумовлені кредитним договором, та, крім цього, нарахування пені, 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором та цієї ж частини другої статті 625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення заборгованості є невиправданим та надмірним тягарем для боржника.

Також, поряд із застосуванням закону має бути забезпечено особливий захист людини, як більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін цивільно-правових відносин шляхом застосування визначених особливостей правовідносин у сфері споживчого кредитування.

У частині вирішення судом першої інстанції зустрічного позову, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що волевиявлення сторін при укладенні кредитного договору було вільним, ОСОБА_1 повністю усвідомлював умови кредитування та самостійно за власним бажанням обрав кредитування у доларах США, що не суперечить законодавству, оскільки Банк має ліцензію на здійснення валютних операцій, а тому мав право на укладення кредитного договору у іноземній валюті - долар США. Обґрунтовуючи відсутність підстав для визнання правочину удаваним, суд зазначив, що між сторонами укладений кредитний договір та позивачу надані грошові кошти в кредит, а тому ним не доведено, що цей правочин є удаваним, з метою приховати інший правочин.

Такі висновки суду є правильними, відповідають встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що кредитні кошти Банком були надані позичальнику у національній валюті України спростовуються заявою позичальника про видачу готівки №2545 від 24.10.2007 (т. 1 а.с.257, т. 2 а.с. 8), виписками по рахунку №136 (т.1 а.с.79,219), відповідно до яких кредит ОСОБА_1 видано готівкою в доларах США та відкрито рахунок №136 з кодом валюти - 840 (долар США). Також, у період користування кредитом позичальником здійснено погашення кредиту на вказаний рахунок на суму 2121,60 доларів США, що підтверджується виписками по рахунку (а.с. 77,78,79, 219, 223 т.1).

Посилання у апеляційній скарзі на сплату авансового платежу за квартиру у гривнях, що відображено у п. 2.1.2 договору, та проведення розрахунку за неї у національній валюті не впливає на умови договору щодо валюти кредитування та правильність ухваленого рішення у цій частині.

Доказів про те, що укладений договір є удаваним, ОСОБА_1 та його представник суду не надали, а тому посилання на цю обставину у апеляційній скарзі є необґрунтованими. Позивач за зустрічним позовом з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, який мав право на видачу такого кредиту, що підтверджується наявною у нього на той час банківською ліцензією на здійснення валютних операцій, умови договору його влаштовували і він їх виконував протягом тривалого часу. Крім того, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2012 року з ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто заборгованість за оспореним кредитним договором станом на 06.04.2010 у доларах США в еквіваленті на національну валюту (т.1 а.с.28) і вимог про визнання даного договору удаваним на той час позичальник не пред'являв.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов'язаних з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сплату яких відповідно до ухвали цього суду від 10.03.2017 було відстрочено до ухвалення судового рішення (т. 2 а.с.31), суд апеляційної інстанції, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги стягує з Банку в дохід держави судовий збір в сумі 10033,80 грн., а з ОСОБА_1 - 606,32 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року у частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків та пені за кредитним договором №52107С126 від 24.10.2007 та судового збору скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» () в дохід держави судовий збір в сумі 10033,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір в сумі 606,32 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 23 квітня 2018 року.