Дата документу 21.03.2018
Справа № 501/2144/16-ц
21 березня 2018 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Пушкарського Д.В.,
секретаря судового засідання Тимко М.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дій неправомірними та виселення,-
Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати дії відповідача ОСОБА_6, щодо реєстрації у предметі іпотеки відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неправомірними, та вчиненими з порушенням умов законодавства, а також виселити вказаних осіб, місце проживання яких зареєстроване за адресою предмета іпотеки, а саме з будинку №86 по вул.Карла Маркса, в с.Олександрівка, м.Чорноморська, Одеської області, які фактично в ньому проживають, із зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку (а.с.2-4).
З вказаних обставин, та посилаючись на те, що за вказаним договором іпотеки реєстрація місця проживання фізичних осіб у вказаному будинку можлива лише за згоди позивача, а позивач такої згоди не надавав, представник позивача просив суд задовольнити позов.
Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.55).
Відповідачі в судове засідання не зявилися повторно, неодноразово повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с.36-40, 50-54, 70-78, 81-85), про причини неявки суду не сповістили, відзив на позов не надали, та від них не надходили заяви про розгляд справи за їх відсутністю.
Відповідно до положень ст.280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
В той же день, 01.02.2008 року, з метою забезпечення виконання прийнятих зобовязань, між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, який знаходиться за адресою: Одеська область, м.Чорноморськ, с.Олександрівка, вул.Карла Маркса будинок №86, та який належить іпотекодавцю майновому поручителю на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого ОСОБА_9, державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Одеської області 28.01.1997 року за реєстровим №2-120 (а.с.10-13).
Позивач посилаючись на те, що відповідач належним чином свої обов'язки щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків не виконує, звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.
Відповідно до ч.1, 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
З роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Так, всупереч вказаним нормам, позивачем не надано суду доказів направлення відповідачам, та доказів отримання ними письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника про добровільне звільнення житлового будинку протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.
Отже, з позовом про виселення відповідачів ОСОБА_8 звернувся передчасно, не дотримавшись встановленого Законом порядку щодо добровільного звільнення житлового приміщення.
Окрім цього, у правовідносинах, що склалися між сторонами, виселення є похідним і може бути здійснено лише у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки (ніяк не раніше).
Матеріали справи не містять доказів фактичного виконання рішення суду від 08.11.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок №86 по вул.Карла Маркса, в с.Олександрівка, м.Чорноморська, Одеської області, шляхом його продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.
Також, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до частини другої ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР. І за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.
Крім того відповідачі у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про виселення яких заявлено в позові не є сторонами кредитного договору та договору іпотеки. При цьому зареєструвалися вони в будинку у 1997 р., та у 2002 р., тобто ще до передачі його в іпотеку.
Таким чином вбачається, що за наведених обставин разом із вирішенням питання про виселення суд має вирішити питання про надання вказаним особам іншого постійного житла згідно із ч.2 ст.109 ЖК України.
При цьому відомостей про наявність у відповідачів іншого, належного їм житла, куди вони могли б виселитись, до суду не надано.
Разом з тим, законодавством не врегульований механізм правової реалізації норми ч.2 ст.109 ЖК України. Зокрема, за рахунок кого саме (держави, органу місцевого самоврядування чи іпотекодержателя, тощо) має виділятися мешканцям, яких виселяють з житлового приміщення предмету іпотеки, що було придбано не за рахунок кредиту, інше постійне житло.
Таким чином, встановивши у справі, яка перебуває на вирішенні суду, що в іпотеку передано будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд не вбачає передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.
Крім того, щодо вимог позивача про визнання дій відповідача ОСОБА_2 з приводу реєстрації у предметі іпотеки інших відповідачів неправомірними, суд вказує наступне.
Позивач в обґрунтування наведеної вимоги посилався на те, що Договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, і оскільки позивач такої згоди не давав, то на його думку реєстрація осіб за адресою предмета іпотеки є порушенням його прав як іпотекодержателя. Відповідач відповідно до п.18.7 Договору іпотеки зобовязався не передавати майно в оренду, у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або вчиняти інше розпорядження іпотечним майном без письмової згоди іпотекодавця.
Вказані доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а саме наданою позивачем довідкою про склад сімї та реєстрацію №4110 від 18.12.2015 р. (а.с.15), згідно якої відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, м.Чорноморська (Іллічівська) Одеської області, - 07.02.1997 року, а відповідач ОСОБА_3 01.11.2002 року, тобто ще до укладення в 2008 році Кредитного договору та передання будинку в іпотеку.
Таким чином, жодних прямих правових наслідків із визнання дій вказаної особи протиправними перед судом не доведено, що у контексті наведеної вище правової позицій свідчить про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав.
З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову ПАТ КБ «Приват Банк».
Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дій неправомірними та виселення відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя