Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 164/1832/17

провадження № 61-6762св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи - Маневицький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області старший державний виконавець Маневицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Іващик Тарас Леонідович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 13 вересня 2017 року у складі головуючого судді Токарської І. С. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Киці С. І., суддів: Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Іващика Т. Л., Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Свої доводи обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Маневицького районного суду від 08 липня 2016 року було видано виконавчий лист, старшим державним виконавцем Іващиком Т. Л. відкрито виконавче провадження. Однак, протягом тривалого часу ніяких дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», не вчинялося, а 27 червня 2017 року було винесено постанову № ВП 52069634 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Дії державного виконавця щодо винесення зазначеної постанови вважає незаконними, а тому просила суд скасувати її та зобов'язати Маневицький РВ ДВС Головного ТУЮ у Волинській області витребувати у стягувача виконавчий лист, який був повернений, для відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 13 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року, у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду касаційної інстанції касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що державний виконавець не виконав заходи примусового виконання рішення, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що старший державний виконавець в ході виконання рішення Маневицького районного суду від 08 липня 2016 року діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, не порушуючи право стягувача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до статті 383 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною четвертою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція органу державної виконавчої служби.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням (стаття 32 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Суд установив, що рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 08 липня 2016 року, яке набрало законної сили 08 серпня 2016 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення неустойки (пені) за прострочення несплачених аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 неустойку (пеню) по заборгованості зі сплати аліментів за рішенням Корсунь - Шевченківського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року в сумі 2 522 грн.

На підставі вказаного судового рішення 11 серпня 2016 року було видано виконавчий лист, а 29 серпня 2016 року старшим державним виконавцем Маневицького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області відкрито виконавче провадження № 52069634 і надано строк боржнику для добровільного виконання виконавчого листа до 05 вересня 2016 року.

08 вересня 2016 року державним виконавцем було надіслано запити щодо наявності у боржника майна у відповідні органи.

З інформаційної довідки від 08 вересня 2016 року, що надійшла на вказаний запит, у ОСОБА_6 відсутнє право власності на нерухоме майно.

Відповіддю АТ «Ощадбанк»» від 23 вересня 2016 року підтверджується відсутність рахунків, відкритих на ім'я боржника.

Згідно відповіді Маневицького районного центру зайнятості від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_6 на обліку не перебуває.

Відділом Держгеокадастру у Маневицькому районі Волинської області 14 листопада 2016 року надано інформацію, відповідно до якої на території Маневицького району державних актів за ОСОБА_7 не виявлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» листом від 15 травня 2017 року повідомлено, що ОСОБА_6 не має відкритих рахунків.

Транспортні засоби на ім'я ОСОБА_6 не зареєстровані, що підтверджується обліковими даними баз МВС України.

Актами державного виконавця від 12 грудня 2016 року та 26 червня 2017 року, 15 липня 2016 року зафіксовано відсутність майна у ОСОБА_6 по місцю проживання в с. Мала Осниця, на яке можна звернути стягнення у рахунок погашення боргу. Встановлено, що боржник ОСОБА_6 ніде не працює, постійного доходу немає.

Крім того, 10 березня 2017 року та 29 травня 2017 року боржнику надсилався виклик, відповідно до якого він зобов'язаний з'явитися до державного виконавця.

Згідно постанови ВП № 52069634 від 27 червня 2017 року старшим державним виконавцем Маневицького районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області Іващиком Т. Л. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_4, оскільки державним виконавцем було вчинено всі необхідні дії для розшуку майна боржника, за результатами яких майна у боржника виявлено не було, а тому державний виконавець правомірно та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 13 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 13 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат