Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа №320/8116/15-ц

провадження № 61-9645св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк Форвард»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року в складі суддів Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» (далі - ПАТ «Банк Форвард») про визнання недійсною угоди споживчого кредиту, закриття банківських рахунків, відшкодування збитків та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що 20 грудня 2010 року уклала з публічним акціонерним товариством «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», кредитний договір № 86856117 для сплати побутової техніки в сумі 5 578 грн з відкриттям на її ім'я карткового рахунку № НОМЕР_1. На виконання умов кредитного договору вона перерахувала банку 6 156 грн. Інших кредитних договорів вона не укладала.

У липні 2011 року на її адресу надійшла кредитна картка, яку вона активувала, подавши до банку відповідну заяву.

У червні 2014 року відповідач повідомив її про наявність кредитної заборгованості в сумі 13 739,99 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами вона частково сплатила банку 1 373 грн.

З 01 лютого 2014 року її кредитна картка за рахунком № НОМЕР_2 заблокована.

Посилаючись на те, що діями працівників банку її було введено в оману і вона помилялась щодо умов отримання кредиту, використовувала грошові кошти вважаючи, що користується ними за умовами договору № 86856117 від 20 грудня 2010 року, просила визнати недійсним кредитний договір № 86856117 від 20 грудня 2010 року; визнати недійсним кредитний договір № 90218516 від 25 червня 2011 року; зобов'язати ПАТ «Банк Форвард» закрити рахунки НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, стягнути з відповідача збитки в подвійному розмірі в сумі 19 379,46 грн та моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Рішенням Мелітопольського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року в складі судді Редько О. В., позов задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір, укладений ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Форвард» за заявкою №86856117 від 20 грудня 2010 року в частині укладення договору про надання та використання платіжної картки. Стягнуто з ПАТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_3 надлишок сплачених сум за кредитним договором в сумі 7076,79 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що Тарифи по картках Банку та Умови надання та обслуговування платіжних карток Банку, які є необхідною складовою частиною договору про надання та обслуговування карток, позивачем не підписані, а відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що позивач, укладаючи спірний кредитний договір, розуміла зміст, умови та предмет укладеного договору.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що під час укладення оспорюваного договору позивач була ознайомлена з Тарифами по картках Банку та Умовами надання та обслуговування платіжних карток Банку, що підтверджується її підписом, під час дії договору позивач користувалася кредитними коштами, виконувала свої зобов'язання щодо їх повернення та сплати процентів.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення рішення апеляційний суд не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не встановив обставини справи і не дав належну оцінку доказам у справі.

14 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що відповідно до поданої заяви від 20 грудня 2010 року №86856117 позивач виклала три пропозиції про укладення трьох різних договорів: кредитного договору № 86856117, договору застави № 86856117 та договору про надання та використання платіжної картки. Відповідно до пункту 3 цієї заяви позивач запропонувала банку укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки.

Відповідно до пункту 8 заяви позивач погодилась із тим, що складовою та невід'ємною частиною договору про надання та використання платіжної картки є Умови по картках та Тарифи по картках, з якими позивач ознайомлена, повністю згодна, їх зміст розуміє та положення яких зобов'язується неухильно дотримуватись.

25 червня 2011 року банк на підставі пунктів 4.2, 6.2 заяви позивача від 20 грудня 2010 року відкрив поточний рахунок та випустив на її ім'я платіжну картку, яку позивач активувала 28 грудня 2011 року.

Після активації картки позивач 10 січня 2012 року зняла грошові кошти з платіжної картки.

Відповідно до пункту 8.4 Умов по картках банк на власний розсуд має право перевипустити та направити держателю картку у зв'язку з закінченням терміну дії попередньої картки, випущеної клієнту, а також перевипустити картку, не чекаючи терміну закінчення дії попередньої картки, випущеної клієнту.

Суди встановили, що під час дії спірного договору банк випустив дві картки, а саме 25 червня 2011 року та 21 червня 2013 року.

В подальшому видаткові операції банком блокувались та поновлювались за заявою позивача. 01 лютого 2014 року за ініціативою банку видаткові операції по карті були заблоковані.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина друга статті 638 ЦК України).

За положеннями частин першої, другої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (частина перша статті 641 ЦК України).

Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що банк, отримавши пропозицію позивача про укладення договору про надання та використання кредитної картки у межах строку для відповіді, відповідно до вказаних у пропозиції позивача умов вчинив дії щодо відкриття рахунку на ім'я позивача та випуску платіжної картки. При цьому апеляційний суд зазначив, що позивач була ознайомлена з Тарифами по картах банку та Умовами надання та обслуговування платіжних карток банку, надала письмову згоду на укладення цього договору, протягом терміну дії договору користувалась кредитними коштами та виконувала свої зобов'язання щодо їх повернення.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Установивши, що спірний договір укладено з дотриманням норм чинного законодавства та принципу свободи договору, встановлених законом вимог щодо письмової форми та змісту договору, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним. Крім того, позивач не надала доказів того, що спірний договір укладено під впливом обману та насильства.

Доводи касаційної скарги аналогічні доводам викладеним у позовній заяві, яким суд надав належну оцінку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат