Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 299/2277/15-ц

провадження № 61-4280св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2015 року у складі судді Трагнюк В. Р. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року у складі суддів: Леска В. В., Готри Т. Ю., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 10 березня 2012 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 6 000,00 доларів США, які остання зобов'язалася повернути в строк до 10 березня 2013 року.

26 лютого 2014 року ОСОБА_3 було надіслано претензію про повернення позики та сплату процентів за користування позикою. Зазначена претензія була отримана відповідачем 18 березня 2014 року. Оскільки у добровільному порядку ОСОБА_3 в зазначений в претензії триденний строк борг не повернула, ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість згідно боргової розписки у розмірі 6 000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 132 120,00 грн.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість згідно боргової розписки у розмірі 6000 дол. США, що еквівалентно по курсу Національного банку України 132 120 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дійсно між сторонами у справі було укладено договір позики, підтвердженням отримання коштів ОСОБА_3 є розписка від 10 березня 2012 року. Відповідач у добровільному порядку не повертає отримані від позивача кошти, а тому позивач має право на повернення коштів відповідно до статті 1049 ЦК України, у строк та в порядку, що передбачені договором.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розписка від 10 березня 2012 року як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містить відомості про сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів. Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів від 29 червня 2016 року встановлено, що рукописний текст, який починається зі слів: «Розписка дана мною» та закінчується словами «10.03.2012 ОСОБА_3» у розписці від 10 березня 2012 року виконано ОСОБА_3.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка містить паспортні дані, ідентифікаційний код, місце проживання позичальника та позикодавця. Оскільки з тексту наданої ОСОБА_2 розписки від 10 березня 2012 року вбачається лише те, що відповідач отримав грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів, однак не зазначено у якій валюті та з якої країни ці гроші. ОСОБА_3 наполягає на тому, що рукописний текст і підпис у пред'явленому їй для огляду оригіналі розписки від 10 березня 2012 року вона не писала та не підписувала.

У відзиві на касаційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що підтвердженням укладення договору позики є розписка, відповідно до висновку експертів від 26 червня 2016 року, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів основний текст розписки, складений від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2, виконаний ОСОБА_3 Належність підпису від імені ОСОБА_3 над рукописним записом встановити не виявилось можливим через незіставність почеркових об'єктів за транскрипцією.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір позики, на підтвердження якого, позивач надав до суду розписку від 10 березня 2012 року, в якій зазначено наступне: «Розписка дана мною ОСОБА_3 в тому, що я позичила у ОСОБА_2 6 тисяч доларів зобов'язуюсь повернути на протязі року 10.03.2012 ОСОБА_3».

Установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_3

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Установлено, що згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів від 29 червня 2016 року, яка проведена на підставі ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року, рукописний текст, який починається зі слів: «Розписка дана мною» та закінчується словами «10.03.2012 ОСОБА_3» у розписці від 10 березня 2012 року виконано ОСОБА_3. Встановити чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 над рукописним записом «ОСОБА_3» у розписці від 10 березня 2012 року не виявилось можливим через незіставність почеркових об'єктів за транскрипцією. Розписка від імені ОСОБА_3, яка датована «10.03.2012», а саме текст розписки та підпис від імені ОСОБА_3 в ній, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів.

Суд апеляційної інстанції дослідив висновок експертів у сукупності з іншими доказами на підтвердження заявлених вимог, та установив, що з наведеного висновку експертів слідує, що 10 березня 2012 року ОСОБА_3 власноручно написала розписку про те, що позичила у ОСОБА_2 6000 доларів, які зобов'язалася повернути на протязі року, яка і без ствердного висновку експерта щодо підпису відповідача, після рукописного тексту самої розписки та прізвища з ініціалами, які виконані відповідачем, дає підстави вважати про наявність між сторонами договірних відносин з отримання та повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Установлено, що розписка від 10 березня 2012 року містить усі вищевказані реквізити, що дає підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за вказаною розпискою.

На підставі вищевикладеного, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 боргу у розмірі 6 000,00 доларів США, який визначено у еквіваленті за курсом Національного банку України у сумі 132 120,00 грн, оскільки відповідно до вимог статті 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначену розписку ОСОБА_3 не підписувала є необґрунтованими, оскільки висновком

судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів встановлено, що основний текст розписки написаний ОСОБА_3, що останньою не спростовано.

Неможливість встановлення експертами факту, чи був підпис у розписці виконаний ОСОБА_3, не є підставою для відмови в позові, за наявності встановлених обставин справи та оцінених судами доказів у їх сукупності.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик