Справа № 742/2548/17 Провадження № 22-ц/795/313/2018 Головуючий у I інстанції - Бездідько В. М. Доповідач - Онищенко О. І.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.

при секретарі: Бивалькевич Т.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідачі: ОСОБА_3, Прилуцька міська рада Чернігівської області

Особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_2, ОСОБА_3

На рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2017 року (суддя Бездідько В.М.), ухвалене о 09 год. 11 хв., м. Прилуки, повний текст рішення складено 06 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником житлового будинку та господарських споруд що розміщені за адресою АДРЕСА_1 та знаходяться на земельній ділянці, що перебуває в користуванні. Вказане майно вона отримала в спадок за заповітом після смерті ОСОБА_4 Будівництво будинку та господарських споруд, що належали спадкодавиці на праві власності, останньою були здійснені на земельній ділянці, яка виділена ОСОБА_4 з земельної ділянки по АДРЕСА_3 в м. Прилуки за письмової згоди її батька ОСОБА_5 Відсутність межової споруди між земельними ділянками АДРЕСА_4 призвело до здійснення часткового будівництва ОСОБА_4 в 1968 році господарської будівлі сараю Б-1 на частині земельної ділянки АДРЕСА_5 Після встановлення вказаних обставин між ОСОБА_4 та її батьками, а також в подальшому з її рідною сестрою ОСОБА_6 була досягнута домовленість, що частина земельної ділянки, на якій розташований сарай, та по всій довжині межі між земельними ділянками, переходить в користування ОСОБА_4 Суміжним землекористувачем та власником земельної ділянки за АДРЕСА_6 на час звернення, є відповідач ОСОБА_3 При розробці технічної документації на земельну ділянку, яка перебувала у її користуванні позивач виявила, що КП «Прилуцьке МБТІ» при розробці технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_7 помилково включено до земельної ділянки частину земельної діялянки, на якій розташована частина належної їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом господарської будівлі сараю під літерою Б-1, а Прилуцькою міською радою при затвердженні технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_8 належно не перевірено технічну документацію та незаконно передано у власність ОСОБА_3 частину земельної ділянки, на якій розташована частина вище зазначеного сараю, в зв»язку з чим звернулася до суду з даним позовом для захисту свого порушенного права.

ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, який в ході розгляду уточнила та просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 1000 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_9, кадастровий номер НОМЕР_1 шляхом знесення розташованих на цій земельній ділянці самочинно збудованих споруд: капітальної нежитлової споруди, зазначеної в технічному паспорті на житловий будинок за адресою АДРЕСА_9, як сарай Б-1 та по льоху - ПГ, що знаходиться під сараєм Б-1 та стягнути понесені по справі судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що на частині земельної ділянки, яка належить їй на підставі Державного Акту на право приватної власності на земельну ділянку від 23 січня 2007 року за життя ОСОБА_4 був самочинно побудований сарай Б-1, який не відповідає по розмірам згідно наданого їй дозволу на будівництво. Згоди на будівництво даного сараю поза межами земельної ділянки розміром 600 кв.м., відповідно до Договору № 141 від 15.08.1963 року про наданння в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності ОСОБА_4, з забудовою його частково на земельній ділянці, яка на даний час належить їй на праві власності, ніхто не надавав, а тому звернулася до суду за захистом порушенного права користування володіння та розпорядження даною земельною ділянкою.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 6 вересня 2017 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання недійсним рішення та Державного акту на право власності на земельну ділянку та вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання недійсним рішення та Державного акту на право власності на земельну ділянку та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися за захистом порушених прав з порушенням строків позовної давності, оскільки заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу строку позовної давності. Відповідного клопотання про поновлення строку сторони не подавали.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі.Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального законодавства не мотивує з яких підстав приходить до переконання про обґрунтованість вимог за первісним позовом, але зі спливом позовної давності відмовляє в їх задоволенню. Крім того, суд невірно застосував норму закону, яка регулює порядок обчислення перебігу позовної давності при заміні сторони у зобов'язанні, оскільки між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 не було зобов'язань, які виникають у випадках визначених положеннями ст. 509 ЦК України. ОСОБА_2 вважає, що перебіг позовної давності для звернення з вказаним позовом для неї розпочався 24 січня 2017 року, тобто після її ознайомлення з схемою зовнішніх меж земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні та, яку вона бажає приватизувати, а не з моменту прийняття оскаржуваного рішення та видачі оскаржуваного акту, як зазначено в рішенні суду. ОСОБА_2 також зазначає, що оскільки батько ОСОБА_4 та її рідна сестра не заперечували будівництво частини сараю Б-1 та льоху на їх земельній ділянці, а крім того, ОСОБА_6 надала згоду на прийняття в експлуатацію сараю Б-1, то до ОСОБА_4 відповідно до норм ст.90 ЗК УРСР( в редакції від 08.07.1970 року) та ст. 30 ЗК УРСР( в редакції від 18.12.1990 року) перейшло право користування частиною земельної ділянки АДРЕСА_8, на якій розташована частина сараю Б-1 та льох. За доводами ОСОБА_2 на момент приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_8 відповідачем ОСОБА_3 та після приватизації земельної ділянки і до дня смерті, ОСОБА_4 не була обізнана про приватизацію земельної ділянки під частиною належного їй сараю Б-1, оскільки жодних спорів з приводу користування земельною ділянкою та сараєм між ОСОБА_4 і її батьками, рідною сестрою ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3, як наступними землекористувачами земельної ділянки по АДРЕСА_8, не виникало. При прийнятті рішення міська рада не була обізнана про обставини приватизації відповідачем ОСОБА_3 земельної ділянки під частиною сараю Б-1, який належав ОСОБА_4, оскільки на Акті визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки відсутнє зображення частини сараю Б-1.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову залишити без змін. ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2 звернулась до суду з безпідставною матеріально-правовою вимогою про надання їй у користування, частини самовільно зайнятої земельної ділянки, з самовільно побудованими на ній господарськими будівлями. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_2 свідомо спотворює достовірні факти та обставини, які призводять до невірного вирішення спору. Також ОСОБА_3 не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції може застосувати наслідки спливу позовної давності лише за умови наявності підстав для задоволення позову, оскільки дане твердження суперечить роз'ясненням наданим у п.11 Постанови Верховного суду України « Про судове рішення у цивільній справі».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та врахувати, що на підтвердження своєї позиції щодо початку перебігу строку позовної давності для звернення з позовом, ОСОБА_2 не надано жодного доказу. Крім того, ОСОБА_2 не надано доказів щодо реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою м. Прилуки, вул. Київська 40а, натомість ОСОБА_3 є власником суміжної земельної ділянки більше 10 років.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані доводами позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3, а рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, зазначаючи обставини за наявності яких не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Згідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку та господарських споруд що розміщені за адресою АДРЕСА_7 та знаходяться на земельній ділянці, що перебуває в користуванні. Вказані об»єкти нерухомості вона отримала в спадок за заповітом після смерті ОСОБА_4

Будівництво будинку та господарських споруд, що належали спадкодавиці на праві власності, останньою були здійснені на земельній ділянці, що розташована по АДРЕСА_7 Вказана земельна ділянка була надана на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради депутатів трудящих № 407 від 09.08.1963 року « Про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки », ОСОБА_4 безстроково по АДРЕСА_7 загальною площею 600 кв.м. для будівництва житлового будинку. Земельна ділянка була виділена ОСОБА_4 з земельної ділянки по АДРЕСА_7 за письмової згоди батька ОСОБА_5.

15 серпня 1963 року між виконавчим комітетом Прилуцької міської ради депутатів трудящих та ОСОБА_4 був укладений договір № 141 про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно.

ОСОБА_4 здійснила будівництво житлового будинку, яке було завершене у 1970 році та будівництво сараю під літерою Б-1 відповідно до технічного паспорту у 1968 році. Згідно приміток до договору № 141 ОСОБА_4 мала право будувати дерев'яний сарай розміром 3,00 х 5.00 по зовнішньому обмірі, а згідно технічного паспорту на житловий будинок ОСОБА_4 побудувала сарай розміром 3,50 х 6,10 та частково за межами земельної ділянки виділеної їй у користування.

На час побудови сараю, як і на даний час відсутні межові споруди між суміжними земельними ділянками АДРЕСА_10 та АДРЕСА_11

Власником житлового будинку АДРЕСА_7 та землекористувачем земельної ділянки за цією адресою під час будівництва будинку та господарських споруд ОСОБА_4, був батько ОСОБА_4 - ОСОБА_5, пізніше власником домогосподарства стала сестра ОСОБА_6, на підставі договору дарування, укладеного 26 червня 1972 року.

Як вбачається з письмової заяви ОСОБА_6 на ім'я головного архітектора ОСОБА_8 від 26 березня 1992 року, остання не заперечувала щодо розміщення частини сараю житлового будинку АДРЕСА_12 на її земельній ділянці АДРЕСА_13

Враховуючи отримання згоди ОСОБА_6,рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради народних депутатів № 140 від 22.04.1992 року було затверджено Акт прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника в АДРЕСА_14

Згідно вказаного Акту комісія постановила забудову садиби громадянкою ОСОБА_4 по АДРЕСА_15 в складі житлового будинку А-1, сіней а-1, а1-1 і сарай Б-1 рахувати прийнятою в експлуатацію.

Відповідно до договору дарування від 20 січня 2006 року ОСОБА_6 подарувала будинок та господарські споруди по вулиці АДРЕСА_16 в м. Прилуки своїй дочці ОСОБА_3.( а.с. 74-75)

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 січня 2007 року ОСОБА_3 на підставі рішення 7 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 20 липня 2006 року є власником земельної ділянки площею 1000 кв. м. у межах згідно з планом, яка розташована в м. АДРЕСА_17 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с.47)

Суд першої інстанції , ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог керувався тим, що сторони пропустили строк позовної давності , оскільки про існування побудови сараю на суміжній земельній ділянці попередні землекористувачі знали, а заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу строку позовної давності.

За приписами ст.264 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ( ст.257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

В порушення наведених норм процесуального права суд першої інстанції не мотивує з яких підстав приходить до переконання про обґрунтованість вимог за первісним позовом, але зі спливом позовної давності відмовляє в їх задоволенні.

Крім того, застосування судом ст. 25 ЦК України, до правовідносин, які виникли у даній справі між її сторонами, є невірним, оскільки між позивачем та відповідачем не виникло договірних зобов»язань, які передбачають заміну сторони у зобов»язанні.

Тому доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції ст.261, 262 ЦК України заслуговують на увагу суду, а рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності з посиланням на те, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу строку позовної давності підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за первісним позовом.

У справі, яка є предметом перегляду, ОСОБА_3 заявлено про застосування позовної давності щодо вимог за первісним позовом та ОСОБА_2 щодо вимог за зустрічним позовом.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

ОСОБА_2 набула права власності на будинок та господарські будівлі за адресою АДРЕСА_7, та право користування земельною ділянкою, яка була виділена для їх обслуговування 16 березня 2016 року. В технічному паспорті на вказане домоволодіння, як за 1992 рік так і в новому за 2016 рік зазначено на генеральному плані ( схемі) земельну ділянку в тому числі і ту, яка знаходиться під сараєм Б-1, а також площу земельної ділянки яка перебуває в користуванні у власника будівель за вище зазначеною адресою у розмірі 365 кв.м. в тому числі лишки 5 кв.м.

Як зазначено в позовній заяві та підтверджено доказами, про порушення її права, як суміжного землекористувача ОСОБА_2 дізналась при ознайомленні з Актом прийому передачі межових знаків на зберігання та Схеми зовнішніх меж земельної ділянки, а саме в січні 2017 року. Саме з цього часу слід рахувати строк позовної давності для оспорювання позивачкою за первісним позовом ОСОБА_2 рішення про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_7 та відповідного акту про право власності на земельну ділянку.

Виходячи з вище наведеного заява ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до вимог за первісним позовом не підлягає задоволенню. Крім того, твердження представника ОСОБА_3 у відзиві про те, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження своєї позиції щодо початку перебігу строку позовної давності для звернення з позовом та доказів щодо реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 не заслуговують на увагу суду, оскільки матеріали справи, а саме аркуш справи 10-12 містить Акт прийому передачі межових знаків на зберігання та Схеми зовнішніх меж земельної ділянки, що підтверджує позицію позивача у даній справі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначає, що способом захисту відновлення її порушеного права є визнання недійсними рішення 7 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради Чернігівської області від 20 липня 2006 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки АДРЕСА_8 та Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на підставі оспорюваного рішення Прилуцької міської ради.

Як на підстави для визнання рішення та акту на право приватної власності на земельну ділянку посилається на вимоги ст. 155 та ст.152 ЗК України, зазначаючи що при передачі у власність ОСОБА_3 зазначеної вище земельної ділянки безпідставно не було виключено частину земельної ділянки, що знаходиться під належним їй на праві власності сараєм.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Одним із основних принципів місцевого самоврядування відповідно до статті 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є законність, тобто усі рішення, які приймаються органом місцевого самоврядування чи його посадовою особою, повинні відповідати Конституції та законам України.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із пунктом 6 статті 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідно до частини першоїстатті 126 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 321, статті 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).

За приписами частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

За змістом ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчудження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчудження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об»єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналіз вище наведених правових норм, дає підстави для висновку про те, що загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України та ст.377 ЦК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Не зазначення в технічній документації при передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3, сараю Б-1, частина якого розташована на земельній ділянці, що підлягала приватизації, не може бути підставою для скасування рішення Прилуцької міської ради Чернігівської області від 20 липня 2006 року « Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3.» та Державного акту на право власності на земельну ділянку по вул. Київській АДРЕСА_10 в м. Прилуки виданого на ім»я ОСОБА_3, оскільки земельна ділянка була передана ОСОБА_3 в тому розмірі в якому перейшло до неї право користування.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін при судовому розгляді справи та набуття ОСОБА_9 у власність земельної ділянки при наявності законного права її набуття, подальше втручання у таке право власності повинне бути правомірним та допустимим. Доводи апеляційної скарги щодо незаконної передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, що є на думку ОСОБА_2 порушенням її інтересів, не є вагомими та переконливими та порушуть справедливий баланс інтересів сторін, оскільки не містять переліку істотних порушень її інтересів.

Враховуючи те, що на момент передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 по вулиці Київській АДРЕСА_10 в м. Прилуки, Чернігівської області, право суміжного землекористувача ОСОБА_4 порушено не було, остання погодила межі земельної ділянки, то до її спадкоємиці ОСОБА_2 перейшли ті права на земельну ділянку і в тих розмірах в яких мала право ОСОБА_4

Позиція позивача про те, що ОСОБА_4 підписуючи акт визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки по вул. АДРЕСА_16 в м. Прилуки не була обізнана про те, що порушується її право, є лише припущенням позивача ОСОБА_10 , яке не підтверджене матеріалами справи.

Крім того, позивачем ОСОБА_2 не надано суду доказів про порушення її права на приватизацію земельної ділянки АДРЕСА_18 та неможливості отримати безоплатно у власність земельну ділянку у розмірах, яка була виділена на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради депутатів трудящих № 407 від 09.08.1963 року « Про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки » та встановлення суперфіцію на частину земельної ділянки що знаходиться під частиною сараю.

Отже, позивачка не позбавлена можливості захистити своє право іншим способом, і на загальних підставах, не порушуючи право власності іншої особи.

Також в судовому засіданні апеляційного суду представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_11, було запропоновано провести по справі судово-земельну експертизу, щодо встановлення розміру земельної ділянки, яка за позицією позивача за домовленістю попередніх землекористувачів передана була в користування ОСОБА_4.( під сараєм та по всій довжині межі між земельними ділянками АДРЕСА_10-а та АДРЕСА_8). Від проведення експертизи представник відмовився, пояснивши суду, що спірною є лише земельна ділянка яка знаходиться під частиною сараю, яка розміщена на приватизованій земельній ділянці.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку слід відмовити за безпідставністю таких вимог.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 зазначала, що згоди на будівництво сараю Б-1 поза межами земельної ділянки АДРЕСА_19, розміром 600 кв.м., відповідно до Договору № 141 від 15.08.1963 року про наданння в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності ОСОБА_4, з забудовою його частково на земельній ділянці, яка на даний час належить їй на праві власності ніхто не надавав, а тому будівництво сараю є самочинним та підлягає знесенню. При цьому вважає, що її право власності щодо володіння земельною ділянкою АДРЕСА_8 попереднім землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_20 не порушувалось. Порушення її інтересів виникло зі зміною суміжного землекористувача, а отже заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до вимог заявлених ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що забудова земельної ділянки АДРЕСА_19 здійснювалась відповідно до договору № 141 про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно в тому числі передбачалась побудова сараю Б-1 розміром 3,00 х 5.00 по зовнішньому обмірі, а фактично побудовано сарай розміром 3,50 х 6,10 та частково за межами земельної ділянки виділеної для будівництва.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексувимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до норм ст.5 ЦК України та п. 4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, відсутні підстави для задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, оскільки норми ст. 376 ЦК України не поширюються на відносини, які виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2004 року.

Відповідно до норм ст.105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатись цим будинком чи частиною (продавати, дарувати, здавати в найм)

Враховуючи, що житловий будинок та господарські споруди, що розташовані в АДРЕСА_21 були введені в експлуатацію відповідно до Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника в м. АДРЕСА_22 за № 140 від 22 квітня 1992 року та затверджені рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради народних депутатів № 140 від 22.04.1992 року, а також враховуючи відповідний дозвіл суміжного землекористувача на розташування об»єкту нерухомого майна на його земельній ділянці, тобто побудованих з дотриманням норм, які діяли на час введення його в експлуатацію, такий об»єкт не є самочинним будівництвом та земельна ділянка на якій розташована частина сараю не є самовільно зайнятою.

Отже, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки слід відмовити за безпідставністю таких вимог.

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання недійсним рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2018 року.

Головуючий:Судді: