АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Соколової В.В.

при секретарі- Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа агенцій «Гарячі тури» про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просила скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.11.2015 року у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 в межах розгляду справи за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа агенцій «Гарячі тури» про стягнення заборгованості.

Зазначала, що квартира АДРЕСА_1, щодо якої накладено арешт ,не належить на праві власності ОСОБА_2, а є її власністю , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01.02.2018 року заяву про скасування заходів забезпечення позову задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову. Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена з порушенням застосування норм матеріального та процесуального права.

Аргументами скарги зазначив те, що ОСОБА_3 , звертаючись в суд з заявою про скасування заходів забезпечення позову обрала невірний спосіб захисту свого права, посилаючись на ту норму статті, яка передбачає можливість скасування заходів забезпечення позову за клопотанням учасника справи, проте ОСОБА_3 не є учасником у даній справі. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги, на те, що відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 2719 від 14.07.2011 року.

Також зазначає, що заявником не надано доказів на підтвердження того, що квартира № 88 на час накладення арешту та розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову безперервно перебувала у власності ОСОБА_1, оскільки інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єктів складена 13.05.2017 року. Таким чином, на час розгляду справи не було встановлено належного підтвердження про власника вказаної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1, зазначив, що заява про скасування арешту останньою подано ще 16.05.2017 року за правилами ЦПК в редакції 2004 року, подавши докази того, що на момент накладення арешту квартира належала ОСОБА_3, а не ОСОБА_2.

Перевіривши відповідність оскаржуваної ухвали нормам процесуального права,заслухавши представників ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», Апеляційний суд міста Києва, який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» приходить до наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України в редакції 2004 року, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом,заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України в редакції 2004 року, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб.

24.11.2015 року, в межах розгляду справи за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа агенцій «Гарячі тури» про стягнення заборгованості, судом першої інстанції накладено арешт і на квартиру № АДРЕСА_1.

16.05.2017 року ОСОБА_3, посилаючись на ч. 4 ст. 154 ЦПК України, подала заяву про скасування заходів забезпечення позову стосовно накладення арешту на квартиру № АДРЕСА_1, вжитих ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва, з тих підстав, що вказана квартира на праві власності належить їй, а не ОСОБА_2, надавши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , відповідно до яких з 19.02.2015 року, тобто до постановлення ухвали про накладення арешту на квартиру , власником останньої є ОСОБА_3 на підставі договору дарування ( а.с.49-56).

З незрозумілих причин, вказана заява ОСОБА_1 судом першої інстанції була розглянута лише 01.02.2018 року.

Скасовуючи заходи забезпечення позову, які застосовані відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2015 року, в частині накладення арешту на квартиру № АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що власником вказаної квартири з 19.02.2015 року є ОСОБА_3, яка не є стороною спору і наявність арешту перешкоджає їй, як власнику, користуватися нерухомим майном.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду відповідним нормам процесуального права, а також роз'ясненням , викладеним у Постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Аргументи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, оскільки ОСОБА_1 заява про скасування заходів забезпечення позову була подана ще 16.05.2017 року під час дії ЦПК в редакції 2004 року, ч.4 ст. 151 якої надавала право саме особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, подавати заяву про їх скасування, яка повинна була розглянута судом протягом двох днів.

Та обставина, що розгляд даної заяви здійснювався вже за правилами ЦПК у редакції 2017 року, на законність ухвали суду не впливає, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 158 зазначеної редакції, суд може скасувати заходи забезпечення позову і за власної ініціативи, а не лише за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За обставин, що на момент вжиття заходів забезпечення позову ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2015 року, в частині накладення арешту на квартиру № АДРЕСА_1, остання не належала на праві власності відповідачу, а належала особі, яка не була та не є стороною в справі, про що достовірно стало відомо суду першої інстанції, його дії щодо їх скасування є законними та обґрунтованими, направленими на захист порушених прав ОСОБА_1.

При цьому, як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно , то станом на 17.04.2018 року власником спірної квартири є ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: