АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 682/1035/17
Провадження № 22-ц/792/688/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Задвірний В.І.,

з участю відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2018 року,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_5 зазначив, що 10 жовтня 2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого він позичив ОСОБА_4 2 500 доларів США строком на 6 місяців під 3% на залишок суми. Протягом 2013-2015 років відповідач повернув йому частину коштів, а в решті не виконує зобовязання, внаслідок чого станом на 11 березня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 5 715 доларів 73 центи США.

За таких обставин ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою корить 5 715 доларів 73 центи США боргу.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 154 260 грн 12 коп. боргу за договором позики та 1 538 грн 06 коп. судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 не виконав зобовязання за договором позики та не повернув позивачеві кошти разом із процентами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_5 2 500 доларів США основного боргу та 2 004 долари США процентів, а всього 4 504 долари США в національній валюті за офіційним курсом на день винесення рішення, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно обчислив розмір заборгованості за договором позики.

ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, обґрунтувавши його тим, що невиконання ОСОБА_4 зобовязання за договором позики призвело до виникнення боргу, який підлягає стягненню з відповідача в іноземній валюті.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, і не застосував закон (ч. 1 ст. 1048 ЦК України), який підлягав застосуванню.

У звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням судом норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині розміру боргу підлягає зміні.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд також має змінити розподіл судових витрат.

Як встановлено судом, 10 жовтня 2013 року ОСОБА_5 позичив ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 500 доларів США на строк до 6 місяців під 3% на залишок суми.

У строк, встановлений договором, ОСОБА_4 не повернув позивачу суму позики, разом із тим, протягом 2013-2015 років ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_5 1 146 доларів США процентів.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються розпискою ОСОБА_4

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У позикодавця як сторони договору позики виникає право вимагати від позичальника повернення грошових коштів у такій самій сумі, що були передані за договором, і сплати процентів за весь час користування позикою. У свою чергу, позичальник зобовязаний виконати цей обовязок у встановлений договором строк.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 грошові кошти в борг, а останній видав йому розписку про одержання цих коштів. Зміст указаної розписки вказує на те, що між сторонами виникли позикові правовідносини, в яких ОСОБА_4 мав повернути ОСОБА_5 позичені кошти до 10 квітня 2014 року та сплатити позивачеві відповідні проценти. Разом із тим, ОСОБА_4 не виконав цього обовязку.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню неповернуті грошові кошти (2 500 доларів США) та проценти.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм закону, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Разом із тим, визначаючи розмір процентів, суд припустився помилки.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти за користування позиченими коштами нараховуються на суму позики.

В суді сторони визнали що ОСОБА_4 не повернув ОСОБА_5 суму позики (2 500 доларів США), а сплачені ним у 2013-2015 роках 1 146 доларів США є процентами.

Погодившись із розрахунком процентів, який надав ОСОБА_5, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач нараховував проценти як на суму позики, так і на проценти за попередні місяці користування ОСОБА_4 грошовими коштами.

Такий розрахунок не відповідає нормам чинного законодавства та є неправильним.

ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_4 проценти за період з 10 жовтня 2013 року до 10 березня 2017 року, тобто за 41 місяць користування відповідачем чужими грошовими коштами.

За вказаний період розмір процентів з урахуванням сплачених ОСОБА_4 коштів становить 1929 доларів США ((2500х3%х41)-1146), а сума боргу відповідача за договором позики склала 4 429 доларів США (2500+1929).

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Із норм ст. 524 ЦК України слідує, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Як передбачено ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За змістом указаних норм права незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання, є національна валюта України гривня.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що заборгованість за договором має бути стягнута з ОСОБА_4 у національній валюті України гривні.

Враховуючи офіційний курс долара США до гривні України, встановлений Національним банком України на день ухвалення місцевим судом рішення (26 лютого 2018 року), з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню 119 532 грн 95 коп. боргу (26,9887х4429).

В указаній частині рішення суду слід змінити.

При розподілі судових витрат, апеляційний суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов ОСОБА_5 заявлено з ціною 153 806 грн 09 коп. і задоволено на суму 119 532 грн 95 коп., тобто на 77,72% (119532,95х100:153806,09).

У звязку з цим, із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 слід присудити 1 195 грн 38 коп. судового збору (1538,06х77,72%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено на 22,28% (100-77,72), тому з ОСОБА_5 на користь відповідача має бути стягнуто 514 грн 02 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (2307,09х22,28%).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2018 року в частині розміру боргу та судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання 30000, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (місце проживання 30000, АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 119 532 грн 95 коп. боргу за договором позики та 1 195 грн 38 коп. судового збору, а всього 120 728 грн 33 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання 30000, АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (місце проживання 30000, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 514 грн 02 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 квітня 2018 року.

Судді: /підпис/ ОСОБА_1

/підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27