АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/46256/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/888/2018

27 березня 2018 року Апеляційний суд м.Києва у складі колегії суддів:

Головуючого судді - Музичко С.Г.,

Суддів - Кирилюк Г.М., Панченка М.М.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року (суддя Осаулов А.А.) по справі за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 в особі опікуна ОСОБА_5 про визнання недійсним договору та витребування майна,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 в особі опікуна ОСОБА_5 про визнання недійсним договору та витребування майна, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений 14.08.1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, зареєстрований на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа», витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_3, загальною площею - 29,40 кв.м., судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року позов Керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 в особі опікуна ОСОБА_5 про визнання недійсним договору та витребування майна задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що укладений 14 серпня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, та зареєстрований на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа».

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_3, загальною площею - 29,40 кв.м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, який відповідає нормам чинного законодавства, на момент укладення даного договору, обставин, які б свідчили на порушення чи неправомірне володіння продавцем спірною квартирою не існувало. Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не знала та не могла знати про первинну реєстрацію чи приватизацію даної квартири, про шахрайські дії певних осіб.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації - Базилюк І.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судове засідання відповідачі не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади м.Києва поза її волею, оскільки було відчужене без відома розпорядника зазначеного майна, особою, яка не мала на це відповідного права, а тому у нового власника не виникло право розпоряджатися цим майном.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до рішення № 20 виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Києва від 24.01.1983, ОСОБА_6 на час її роботи двірником ЖЕК-410 надано службове житлове приміщення, окрему двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та посвідчення на 4 особи: на неї, її чоловіка ОСОБА_9, дочку ОСОБА_10 та сина ОСОБА_11

Відповідно до Рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва», будинок АДРЕСА_3 належав на праві комунальної власності територіальній громаді м. Києва.

Згідно Рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві», з 31.10.2010 припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в м. Києві раду та зобов'язано виконавчий орган КМР (КМДА) протягом місяця з дня набрання чинності вказаним рішенням подати на розгляд КМР пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади м. Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій і іншого майна районної ради та її органів.

В подальшому, Рішенням КМР від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва. Житловий будинок АДРЕСА_3 включено до Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі, а саме до Додатку № 10 за номером 1466.

Згідно листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.12.2016 № 109/02/45-10039, спірна квартира є службовою (не приватизованою) та належить до комунальної власності (а.с.56-57 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2010 року по справі № 2-77007/10 за позовом КП ЖЕК «Шулявка» Шевченківської районної у м. Києві ради до ОСОБА_6, останню виселено із службової квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення (а.с. 39-40 т.1).

В подальшому, що ОСОБА_6, яка мала відповідне Посвідчення НОМЕР_1 (а.с. 37 т.1) на зайняття спірної квартири, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 06.01.2014 ОСОБА_12 НОМЕР_2, актовий запис № 407 (а.с. 38).

Відповідно до Довідки (виписка з домової книги про склад сім'ї та прописки), наданої Центром комунального сервісу № 53 за вих. № 2/10/00-2160 від 28.10.2016 року, за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровані сім осіб, а саме: ОСОБА_9, чоловік померлої ОСОБА_6, ОСОБА_10, дочка померлої, ОСОБА_11, син померлої, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_12 - онуки померлої ОСОБА_6, на яку було видане Посвідчення для зайняття службової квартири.

14.08.1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 придбав спірну квартиру (а.с. 49-50 т.1).

Як вбачається з п. 3 спірного Договору, відчужувана квартира належить продавцю ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого на підставі посвідчення Виконавчого комітету Радянської районної ради депутатів трудящих УРСР НОМЕР_1 від 24.01.1983 року, Радянським виконкомом райради в м. Києві № 20 від 02.02.1983 року і зареєстрового 09.02.1983 року в Київському БТІ в реєстрову книгу під № 63. Договір укладений (а.с. 124 т.1).

Згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10.06.2016 за № 7509 (И-2016), згідно з даними КМ БТІ, квартира АДРЕСА_3 на праві власності не реєструвалась (а.с. 54 т.1).

З листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.11.2016 за № 14003 (И-2016) вбачається, що реєстрація договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного 14.08.1996 році на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за реєстровим номером 253 від 21.08.1996 року не проводилась. Відповідний запис до реєстрової книги № д. 301 не вносився (а.с. 55 т.1).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, протягом 2015 року група невстановлених осіб разом із ОСОБА_16 та ОСОБА_3 шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_3, яка перебуває у користуванні малолітніх дітей сім'ї ОСОБА_20. За вказаним фактом 11.04.2016 до ЄРДР внесені відомості за ч. 4 ст. 190 КК України, кримінальне провадження № 0004696 перебуває в провадженні Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, що підтверджується відповідним Витягом (а.с. 36 т.1).

Так як договір купівлі-продажу квартири укладений 14.08.1996 року, тобто до 1 січня 2004 року, суд першої інстанції правильно застосував при визнанні договору недійсним норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 225 ЦК УРСР передбачено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 86 ЦК УРСР, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Таким чином, вказаними нормами передбачено, що лише власник майна може відчужити його за договором купівлі-продажу.

Ст. 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Як вбачається із спірного договору, ОСОБА_6, яка була власником квартири АДРЕСА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, спірна квартира мала статус службової та належала на праві власності територіальній громаді м.Києва, реєстрація права власності за ОСОБА_6 не проводилась, що підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10.06.2016 року №7509, листом Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації, рішеннями КМР від 24.01.1983 року, від 27.01.2001 року, від 09.09.2010 року, від 02.12.2010 року.

Відповідно до довідок про місце реєстрації та склад сім'ї від 20.05.2009 року №552, 21.08.2009 року №1397, від 21.08.2013 року №1557, 27.01.2016 року №Ш/1060/99, від 22.07.2016 року №2/10/00/587, від 19.10.2016 року №2/10/00-2030, від 24.02.2017 року №02/10/09-882, від 26.09.2017 року №02/10/09-2630, квартира АДРЕСА_3 є службовою, ОСОБА_6 є власником особового рахунку (а.с. 116, 117, 118,119, 120, 121, 122, 123 т.2).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.06.2016 року встановлено, що квартира квартира АДРЕСА_3 перебуває у комунальній власності. Власник особового рахунку ОСОБА_6, яка померла та виписана ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.113-115 т.2).

З викладеного слідує, що квартира, яка відчужена за договором купівлі-продажу є комунальною власністю, на праві власності ОСОБА_6 не належала.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як ОСОБА_6 не набувала права власності на спірну квартиру, договір купівлі-продажу від 14.08.1996 року не відповідає вимогам закону, оскільки вчинений особою, яка не була власником спірного майна, тому спірний договір є недійсним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до приписів частини п'ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п'ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування.

Відповідно до договору від 27.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лішневською О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 523, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_3 (а.с.47-48 т.1).

Відповідно до п.3 цього договору, вказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.1996 року, право власності на квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 21.08.1996 року у реєстрову книгу №д.301 за реєстровим номером 253.

Відповідно до п. 4 договору, право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.03.2015 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішневською О.Г., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35564607 від 27.03.2015 року, номер запису про право власності 9202965, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00 (а.с. 123 т.1)

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_16 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстровано в реєстрі за № 1226, ОСОБА_1 набула у власність спірне нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3.

Спірна квартира є комунальною власністю та належить територіальній громаді. Відповідач ОСОБА_19 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_3, яка у неї може бути витрабувана лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав це майно, поза їх волею.

Проте, як встановлено судом, квартира АДРЕСА_3 вибула з володіння територіальної громади поза її волею, а тому суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про витребовування спірної квартири від добросовісного набувача ОСОБА_19 на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради.

Доводи апеляційної скарги, що судом не правомірно витребувано від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради спірну квартиру, оскільки вона набула права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, який відповідає нормам чинного законодавства, на момент укладення даного договору, є безпідставними. Судом першої інстанції не встановлювалося дійсність договору купівлі-продажу спірної квартири від 12.05.2016 року. Матеріалами даної справи підтверджено, що квартира належить територіальній громаді та була відчужена поза її волею ОСОБА_6 Доказів на спростування вказаної обставини, у порушення вимог ст.81 ЦПК України, ОСОБА_1 надано не було.

Колегія суддів погоджується з твердженням апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не знала та не могла знати про первинну реєстрацію квартири, а тому є добросовісним набувачем, проте власник спірної квартири має право витребувати у неї спірне майно.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту постановлення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді