Постанова

іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 372/285/16-ц

провадження № 61-3256св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Підгірцівська сільська рада Обухівського району Київської області, виконавчий комітет Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2016 року, ухвалене у складі головуючого судді Зінченка О. М., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 липня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: Приходька К. П., Березовенко Р. В., Воробйової Н. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Підгірцівська сільська рада Обухівського району Київської області, виконавчий комітет Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідач отримала у спадщину після ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,056 га на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Позивач є власником суміжної земельної ділянки, яку придбала за договором купівлі-продажу від 23 вересня 2010 року.

Рішенням Обухівського районного суду від 20 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_5 усунуто позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_4 демонтувати паркан, побудований на лінії від А до Г відповідно до даних державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого ОСОБА_9 Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області 19 липня 2002 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2.

Позивач зазначала, що ОСОБА_9 отримав державний акт на право приватної власності на землю, яку в подальшому успадкувала відповідач, незаконно, оскільки державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 грудня 2001 року, тоді як виконавчий комітет не наділений повноваженнями передавати земельні ділянки у власність громадян.

На підставі викладеного просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_9 на підставі рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 грудня 2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2 від 19 липня 2002 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем будь-якого його права; правомірність набуття відповідачем у власність земельної ділянки підтверджується належними правовстановлюючими документами та рішеннями судів, що набрали законної сили, ухваленими у справах за участю цих же сторін.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, встановленим судом відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

У серні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди не дали належної оцінки доводам щодо обґрунтування порушення її прав та законних інтересів. Зокрема, зобов'язання рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року ОСОБА_4 вчинити певні дії (демонтувати паркан) на користь ОСОБА_5 (спадкоємця особи, яка незаконно набула право власності на суміжну земельну ділянку), є порушенням прав та законних інтересів ОСОБА_4 Також заявник вказує, що її звернення до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу земельної ділянки у приватну власність спадкодавця відповідача та недопущення порушення прав і законних інтересів позивача як власника суміжної земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд, на думку заявника, безпідставно послався на встановлену рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року у справі № 372/6200/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою правомірність набуття ОСОБА_10 права власності на земельну ділянку, оскільки при розгляді вказаної справи питання законності набуття ОСОБА_9 права власності на землю не вирішувалось, суд лише зазначив, що право власності не оспорене, тому суд виходить з правомірності набуття права власності.

Також заявник зазначає, що в оспорюваному державному акті зазначено, що його видано на підставі рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 27 грудня 2001 року, проте згідно листа цієї сільської ради від 29 березня 2016 року таке рішення виконавчого комітету відсутнє. Суд вказаному належної оцінки не дав. Крім того, відповідно до статті 9 Земельного кодексу України надання земельних ділянок у власність громадян належить до виключної компетенції сільської ради.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що відповідач отримала у спадщину після ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, земельну ділянку площею 0,056 га на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, призначену для ведення садівництва та городництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта, виданого 19 липня 2002 року.

Позивач є власником суміжної земельної ділянки, яку придбала за договором купівлі-продажу від 23 вересня 2010 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року, за позовом ОСОБА_5 усунуто їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_4 демонтувати паркан, побудований на лінії від А до Г, відповідно до даних державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого ОСОБА_9 Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області 19 липня 2002 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2.

У рішенні зазначено, що правомірність набуття ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами та не оспорюється ОСОБА_4 Суд встановив, що остання без належної правової підстави користується частиною земельної ділянки ОСОБА_5, установивши без згоди власника земельної ділянки металевий паркан.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Відповідно до статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України у тій же редакції Кодексу встановлює, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України у тій же редакції Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено порушення відповідачем будь-якого права або охоронюваного законом інтересу, суди у позові відмовили.

При вирішенні спору про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який безпосередньо стосувався прав та обов'язків ОСОБА_4 як власника суміжної земельної ділянки, остання не оспорювала правомірність набуття ОСОБА_9 та його спадкоємцем ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку. ЇЇ доводи про те, що рішення суду від 20 листопада 2015 року про зобов'язання демонтувати паркан, яке набрало законної сили, порушує її права та законні інтереси на час звернення до суду з даним позовом (29 січня 2016 року) є необґрунтованими. Обставини, які встановлені рішенням суду, ухваленим 20 листопада 2015 року, можуть бути спростовані виключно у визначений законом процесуальний спосіб.

Посилання заявника на те, що її позов спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу земельної ділянки у приватну власність, не мають правового значення для вирішення справи, оскільки позивач не уповноважена діяти в інтересах держави чи громади, а доказів порушення її прав при вирішенні питання про надання ОСОБА_9 земельної ділянки у приватну власність позивач не надала.

За обставин, коли порушення відповідачем будь-якого права чи законного інтересу позивача не доведено, інші доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень правового значення не мають.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення про відмову у задоволенні позову з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 липня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак