АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3251/17 Номер провадження 22-ц/786/844/18Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Дорош А.І., Лобова О.І.,

За участю секретаря судового засідання: Колодюк О.П.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 (ОСОБА_5) Левізи Рустамівни про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 Левізи Рустамівни - ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2018 року, ухвалене у період часу з 15:44:27 год. 07 лютого 2018 року по 16:37:34 год. 07 лютого 2018 року, під головуванням судді Новака Ю.Д.,-

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

06 грудня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідачів про стягнення в солідарному порядку кошти за договором позики.

.

Позовні вимоги вмотивовувала тим, що 14 листопада 2011 року надала ОСОБА_5 позику на підставі нотаріально посвідченого договору в сумі 800 000 гривень, що становило за курсом НБУ України суму еквівалентну 100000,00 (ста тисячам) доларів США. Строк повернення позоки відповідно до п.п. б.2 та абз. 3 п. 4 Договору позики грошей був визначений моментом предявлення вимоги, але не пізніше 14 листопада 2031 року. Відповідно до умов договору позичальник взяв на себе зобовязання повернути позику протягом 30 днів з моменту предявленння вимоги про це.

Також позивач вказувала на те, що кошти за договором позики були отримані ОСОБА_5 в інтересах сімї для придбання квартири. ОСОБА_3 на час отримання позики та покупки квартири була подружжям позичальника, а квартира спільним сумісним майном подружжя. На отримання позики відповідач ОСОБА_3 надавала письмову згоду і в подальшому письмову згоду на придбання житла.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (ОСОБА_5) Левізи Рустамівни задоволено повністю.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (ОСОБА_5) Левізи Рустамівни суму основного боргу 2 687 182,60 грн., 25 178,36 грн. 3% річних, а всього 2 712 360,96 (два мільйони сімсот дванадцять тисяч триста шістдесят гривень 96 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (ОСОБА_5) Левізи Рустамівни на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі по 4000,00 грн. з кожного.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодився представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права з наступних підстав.

Вказує на те, що договором позиви не передбачено обовязку позичальника повернути позику, виходячи із курсу долара США по відношенню до гривні на момент повернення суми.

Вважає, що ОСОБА_5 брав зобовязання повернути позивачу грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем.

Також вказує на те, що позивач не надала жодних доказів у підтвердження того, що ОСОБА_3 також отримала позику і зобовязана її повернути в солідарному порядку з ОСОБА_5

Не погоджується з розміром стягнутих судом 3% річних, вказуючи на відсутність даного розрахунку в рішенні суду.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Згідно повідомлення про вручення поштових відправлень копії апеляційних скарг учасниками справи отримані належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що 14.11.2011 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5, за письмовою згодою його дружини ОСОБА_7 був укладений Договір позики грошей на суму 800000,00 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США за курсом НБУ.

Строк повернення позики відповідно до пп.б.п. 2 та абз.3 п.4 даного договору визначається моментом предявлення вимоги, але не пізніше 14 листопада 2031 року.

Зазначений договір позики був посвідчений нотаріально.

Позивачка повідомила письмово відповідачів про необхідність повернення коштів раніше ніж зазначено умовами договору позики.

Враховуючи наявність письмової вимоги необхідність повернення коштів виникла у позивача в липні 2017 року.

16 листопада 2011 року відповідачі по справі подружжя ОСОБА_7, перебуваючи у шлюбі, придбали житло, а саме АДРЕСА_1, купівля якого відбулась за 800000,00 грн., як зазначено в договорі купівлі продажу квартири сума 800000,00 грн. на день підписання угоди була еквівалентна згідно курсу НБУ 100000,00 доларів США.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обовязок, або солідарна вимога виникають у випадках встановлених договором або законом.

Ч.4 ст. 65 ЦК України передбачено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого подружжя.

Ч.2 ст.73 Сімейного Кодексу України передбачено, що стягнення за зобовязанням одного із подружжя може бути здійснено відносно спільного майна подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і те, що одержане за договором, використане на її потреби.

Відповідно до ст. 543 ч.1 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обовязків як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони при укладенні договору позики обумовили еквівалент суми позики в валюті доларах США (п. 1 договору).

З урахуванням цього, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позичальника обовязку повернення коштів в національній валюті, виходячи з розрахунку еквівалентної суми 100000 доларів США на час ухвалення рішення.

Також, встановивши що кошти позичалися на придбання квартири подружжям, тобто укладення договору в інтересах існуючого на той час подружжя, суд вірно визначив наявність обовязку виконання зобовязання і у відповідача ОСОБА_3, як солідарного відповідача.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Апеляційний суд, вирішуючи питання обґрунтованості доводів апелянта, виходить з наступного.

У відповідності з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих доказів поданих учасниками справи.

Апелянт зазначає, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог оскільки позивачем не порушувалося питання про стягнення коштів в солідарному порядку.

Суд апеляційної інстанції дослідивши зміст позовних вимог зазначає, що в прохальній частині позову позивач прохав стягнути грошові суми саме в солідарному порядку з обох відповідачів. Прохальна частина позовної заяви викладена чітко та зрозуміло.

Доводи апелянта в частині відсутності обовязку повернення коштів в сумі, еквівалентній 100000 доларів США, висновків місцевого суду також не спростовують.

При укладенні договору позики сторони обумовили, що кошти позичаються в розмірі 800000 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США за курсом НБУ.

Апелянт вказує, що на час укладення договору курс НБУ становив 792,700 грн. за 100 доларів США., тому сума 800 000 грн. не була еквівалентом 100 000 доларам США.

Зі змісту договору позики вбачається, що сторони визначили еквівалент саме в 100 000 доларів США.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Питання про визнання недійсним даного пункту договору в судовому порядку не порушувалося.

Як вже зазначалося вище, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Про таке застосування норм матеріального права свідчить і стала судова практика. зокрема , в правових позиціях Верховного Суду України у справах: № 6-284цс17 постанова від 01 березня 2017 року висловлена саме така правова позиція, № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року, № 6-2129цс16 від 19 жовтня 2016 року та ін. .

Доводи апелянта, що сума боргу повинна бути повернута саме в том розмірі, в якому вона бралася, тобто 800 000 грн., не відповідає вимогам зазначених вище нормативних актів та сталій судовій практиці щодо застосування вимог ч.2 ст. 533 ЦК України.

Ч.4 ст. 65 ЦК України передбачено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого подружжя.

В постанові Верховного Суду України № 6-55цс 13 висловлено правову позицію щодо застосування вказаної норми матеріального права.

Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї.

З матеріалів справи достовірно встановлено та не заперечується і самими відповідачами, що на кошти, отримані за договором позики, була придбана квартира, яка є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_7. При укладенні договору обидва з подружжя висловили своє волевиявлення на отримання грошових коштів в позику .

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок трьох відсотків річних за період прострочення виконання зобовязання, а саме: з моменту невиконання вимоги позивача про повернення суми позики, відповідає наведеному у позовній заяві і є цілком вірним. Заперечення апелянта в цій частині з тих лише підстав, що суд не навів розрахунку в рішенні суду, також не можуть бути визнані обґрунтованими та стати підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Крім того апелянтом не надано свого контрозрахунку , та не зазначено в чому полягає невірність висновків місцевого суду.

Зі змісту судового рішення вбачається, що суд зазначив, що розмір 3 % річних підлягає задоволенню згідно розрахунку позивача наданого в позові.

З позовної заяви слідує, що обраховуючи розмір 3 % річних, позивач виходив з еквіваленту 100 000 доларів США , взяв прострочку 114 днів та визначив суму 3% річних в розмірі 936, 98 доларів США , яку конвертував в гривні.

Неправильність розрахунку позивача апелянтом не спростовано.

Апелянт зазначає, що вона не отримувала повідомлення про дострокове погашення боргу.

В матеріалах справи наявні докази про те, що таке повідомлення беззаперечно отримав інший з відповідачів ( а. с. 11).

Також з матеріалів справи вбачається, що вимога про дострокове повернення коштів була направлена і апелянту. ( а. с. 12).

Неотримання вказаної вимоги ( так само як її і не направлення) апелянту , саме по собі не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо апелянта.

Беззаперечно вбачається, що таке повідомлення отримав інший відповідач, який і укладав договір позики і якому була направлена вимога щодо повернення боргу.

Не є підставою для відмови в позові і відсутність додаткової письмової угоди .

Зі змісту ст. 4 договору позики вбачається, що позикодавець вправі вимагати повернення позики достроково за у мови письмового попередження позичальника не менш ніж за тридцять діб.

Зазначена умова договору позичальником виконана повністю.

Необхідно зазначити , що згідно з п.4 договору сторони не обумовлювали право позичальника на дострокове повернення коштів укладенням будь якої письмової двосторонньої умови а передбачили лише обовязок направити письмову вимогу за 30 діб.

При цьому трактування вислову «за домовленістю сторін» судом тлумачиться враховуючи зміст договору позики , як домовленість сторін при укладенні договору про право позикодавця предявити вимогу про дострокове повернення коштів, а не майбутня домовленість .

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Судом апеляційної інстанції встановлено, що невиконанням умов договору позики відповідачі порушили законні права та майновий інтерес позивача у справі, який звернувся до суду за їх захистом.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без мін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з одержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2018 року, не встановлено. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

Підстави для зміни та розподілу судових витрат при вирішенні справи в місцевому суді судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідачем вимоги про відшкодування судових витрат на стадії апеляційного розгляду не заявлялись.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374 , ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 Левізи Рустамівни - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення (у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи з дня складення повного судового рішення), шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, у випадках, передбачених нормами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 20 квітня 2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_8 /підпис/ ОСОБА_9

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1