Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 202/20350/13-ц

провадження № 61- 4604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О.,

Олійник А. С. (суддя - доповідач),

Ступак О. В.,

Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обгрунтовано тим, що 31 жовтня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №ZP38AK10170038, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 50017,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 29 жовтня 2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «ПриватБанк» та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») укладено договір поруки від 20 жовтня 2010 року №167, за умовами якого визначена відповідальність поручителя перед кредитором у розмірі 10000,00 грн. Пред'явлена до поручителів вимог про виконання зобов'язання за кредитним договором залишена без задоволення. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 09 січня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 86529,37 грн, що складається з: 5945,65 грн заборгованості за кредитом; 41899,23 грн заборгованості за процентами, 3969,00 грн заборгованості за комісією за користування кредитом, 34715,49 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором. Позивач просив на підставі статей 526, 527, 530, 1050, 1054 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 76529,37 грн. Стягнути солідарно з ПАТ «Акцент - Банк» та ОСОБА_5 на його користь 10000 грн. Стягнути з ОСОБА_5 на користь банку витрати на правову допомогу у розмірі 3200 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2013 року позов ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 жовтня 2005 року у розмірі 76529, 37 грн. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 10000 грн., а всього 86 529, 37 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 5945, 65 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 41 899, 23 грн., заборгованість за комісією за користування кредитом - 3969,00 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 34 715, 49 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2014 року заяву представника ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2013 року скасовано та призначено цивільну справу до розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2015 року у позові ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було передано автомобіль, що підтверджується актом від 23 лютого 2012 року. Розмір заявленої суми заборгованості, згідно розрахунку складеного позивачем, не відповідає розміру боргу, виходячи з вартості переданого позивачу рухомого майна.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав доказів про порушення відповідачем вимог кредитного договору та прострочену заборгованість, зокрема, подані позивачем розрахунки не підтверджено належними документами.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZP38AK10170038 від 31 жовтня 2005 року станом на 09 січня 2013 року: за тілом кредиту у розмірі 5945,65 грн. В іншій частині позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 229,40 грн судового збору.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2011 року, відповідно до якого стягнуто достроково заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет застави, виконано у грудні 2012 року, що свідчить про припинення правовідносин сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплати чергових платежів, сплати та нарахування відсотків.

Проте наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, які повністю не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін за кредитним договором, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Тому апеляційний суд задовольнив позов та стягнув заборгованість за тілом кредитом у розмірі 5945,65 грн. В іншій частині позову відмовлено з тих підстав, що банком вимог про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України заявлено не було, як і не було надано суду розрахунок із зазначенням періоду та розміру нарахування таких коштів.

Щодо вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із ПАТ «Акцент - Банк» суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, провадження у справі в цій частині закрив, так як розгляд позову банку до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

У вересні 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_4 звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року.

28 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

08 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

31 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить змінити рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині судове рішення залишити без змін, вирішити питання про розподіл судових витрат, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу обгрунтовано тим, що висновки суду апеляційної інстанції про відмову в позові на підставі установлених обставин за попереднім рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2011 року є необґрунтованими. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що вказаним судовим рішенням дію договору не припинено, не було його розірвано, а отже, дія договору продовжувалась і банком здійснювалося нарахування заборгованості за відсотками та неустойкою, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка має бути стягнута з відповідача ОСОБА_5 Відповідно до наданого розрахунку відповідач продовжує порушувати умови договору щодо сплати заборгованості за кредитом, яка збільшується. Наявність судового рішення за відсутності належного та своєчасного виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами. Рішення суду, яке виконане невчасно, не припиняє зобов'язання між сторонами договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених умовами договору, частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобов'язання є його виконання (стаття 599 ЦК України). Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ухвалено 25 січня 2011 року, а виконано лише 21 грудня 2012 року, тобто майже через два роки, що свідчить про несвоєчасне виконання рішення суду. Оскільки на момент ухвалення судового рішення борг позивачу в повному обсязі не повернуто, суд не мав правових підстав для відмови у позові для захисту його прав про стягнення сум, нарахованих за умовами кредитного договору за інші періоди, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15. Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові не відповідає положенням статей 2, 8 ЦПК України, оскільки судом неповно та необ'єктивно досліджено обставини справи. Суд невірно витлумачив та застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення та є підставою для його скасування та зміни.

Касаційна скарга не містить доводів у частині закриття провадження у справі, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом касаційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що 31 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №ZP38AK10170038 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав боржнику кредит у розмірі 50 017, 50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2010 року для придбання автомобіля (а. с. 10-11).

На забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент - Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року (а.с.8). Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою, зазначеною у додатку -1 до цього договору у розмірі 10 000,00 грн. (а. с. 6).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, ОСОБА_5 не виконала своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 86529, 37 грн, що складається з: 5945,65 грн - заборгованості за кредитом; 41899,23 грн - заборгованості за процентами, 3969,00 грн - заборгованості за комісією за користування кредитом, 34715, 49 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду від 25 січня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус», ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково. Передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_5 належне їй на праві власності заставлене майно - автомобіль ЗАЗ Daewoo, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZP38AK10170038 від 31 жовтня 2005 року станом на 20 липня 2009 року у розмірі 23026, 58 грн звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль ЗАЗ Daewoo, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5 шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені ОСОБА_5 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зняти автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено ( а.с. 156).

Зі змісту вказаного рішення судом апеляційної інстанції встановлено, що сума заборгованості відповідача перед банком станом на 20 липня 2009 року складала 23026, 00 грн., з якої: 19939,09 грн ─ заборгованості за тілом кредиту, 2068,15 грн ─ заборгованості за процентами, 793,80 грн ─ за комісією за користування кредитом та 225,54 грн ─пені за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 23 лютого 2012 року за актом прийому ─ передачі ОСОБА_5 передала банку заставний автомобіль для реалізації за ринковою вартістю та погашення заборгованості.

21 листопада 2012 року автомобіль був знятий з обліку і реалізований.

Згідно виписки з меморіальних ордерів за рахунками №110, які були транзитними для зарахування коштів на погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором, 21 грудня 2012 року було зараховано кошти у розмірі 30690,00 грн., з яких банк розподілив на погашення заборгованості: 10365,55 грн. на погашення пені; 15345,00 грн на погашення заборгованості за тілом кредиту; 4644,00 грн на погашення штрафів; 335,45 грн понесені банком витрати за послуги МРЕВ (а.с. 157-160).

З огляду на викладене, апеляційний суд установив, що після виконання 21 грудня 2012 року вказаної транзакції на погашення кредиту, сума заборгованості за тілом кредиту склала 5945,65 грн (а.с.7).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником у повному обсязі, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Тому позов підлягає задоволенню частково в частині стягнення суми заборгованості за тілом кредиту у сумі 5945,65 грн, а в іншій частині позову необхідно відмовити, оскільки банком не було заявлено вимог про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України.

З такими висновками апеляційного суду повністю не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору при порушенні боржником будь-якого зобов'язання передбаченого пунктами 2.2.2., 2.2.3. вказаного договору, банк має право нараховувати, а боржник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не меньше 1 грн за кожен день прострочення.

Згідно із пунктом 2.2.2. кредитного договору позичальник зобов'язується сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до пунктів 1.1., 3.1., 3.2. вказаного договору. Повну сплату процентів за користування кредитом здійснюється не пізніше дати фактичного повного погашення кредита.

Відповідно до пункту 2.2.3. кредитного договору позичальник зобов'язується сплатити банку комісію відповідно до пункту 1.1. та пункту 3.1. вказаного договору.

Поза увагою апеляційного суду залишилися положення цивільного закону та кредитного договору.

З урахуванням підстав позову апеляційний суд не з'ясував і не мотивував, за який період і на якій підставі банком нараховано залишок заборгованості в розмірі 5945,65 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом, заборгованість з комісії, а також пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, ураховуючи, що сума одержана від реалізації предмета застави не покриває вимоги банку як заставодержателя, після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, чи заборгованість нарахована і на підставі статті 625 ЦК України, чи на іншій правовій підставі.

У позовній заяві та апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що станом на 09 січня 2013 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом, заборгованості за комісією та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, що має бути враховано при стягненні заборгованості.

Відмовляючи у стягненні простроченої заборгованості за процентами, заборгованості за комісією та пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку розрахунку щодо нарахування заборгованості за зобов'язанням, яке виконано не в повному обсязі, а обмежився посиланням, що банк не заявляв вимоги на підставі статті 626 ЦК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд при визначенні суми заборгованості не взяв до уваги підстави позову, розмір заборгованості, характер спірних правовідносин для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Вимоги до судового рішення визначені цивільним процесуальним законом. Судове рішення має забезпечувати захист конституційних прав і свобод людини та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи уподовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Належне здійснення правосуддя є одним із основоположних елементів права на справедливий суд відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не здійснив належне правосуддя, у рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом; орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справа «Мала проти України» від 03 липня 2014 року; справа «Донадзе проти Грузії» від 07 березня 2006 року; справа «Серявін та інші проти України» від 18 липня 2006 року; справа «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року).

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам у справі.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2013 року, проте із урахуванням завдань цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів дійшла висновку, що з урахуванням меж касаційної скарги рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик