Постанова
Іменем України
04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 539/2282/16-ц
провадження № 61-10730св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддядоповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідач публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» в особі Філії «Виробниче ремонтно-технічне підприємство «Укргазенергосервіс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Філії «Виробниче ремонтно-технічне підприємство «Укргазенергосервіс» та ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області

від 21 листопада 2016 року у складі суддів: Акопян В. І., Гальонкіна С. А., Лобова О. А.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі ПАТ «Укртрансгаз») про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що позивач з листопада 1984 року працював у виробничому ремонтно-технічному підприємстві «Укргазенергоремонт» (далі ВРТП «Укргазенергоремонт») на посаді слюсаря, з 16 червня по 05 вересня 1986 року був призваний на військові збори з метою ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі ЧАЕС) через військкомат. Має ІІ групу інвалідності, захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС, отримує пенсію за Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». При нарахуванні ОСОБА_1 підприємством заробітної плати за час виконання робіт по ліквідації аварії на ЧАЕС не були враховані нормативноправові акти 1986 року, у зв`язку із чим звернувся з вищевказаним позовом до суду.
На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі не донарахованої заробітної плати в сумі 19 642,80 грн; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3 000 грн; зобов`язати відповідача видати ОСОБА_1 довідку про заробітну плату встановленого зразка з урахуванням нормативно-правових документів 1986 року.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 05 жовтня 2016 року (у складі судді Гудкова С. В.) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оплата праці

ОСОБА_1 за період його перебування в зоні ЧАЕС з метою ліквідації наслідків аварії відповідачем була здійснена вірно, згідно діючого на той час законодавства, в повному обсязі, а позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, непідтвердженою та безпідставною.
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада

2016 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року в частині відмови у стягненні премії за липень та серпень 1986 року і зобов`язання видати довідку про заробітну плату з урахуванням премій за липень та серпень 1986 року скасовано.
Зобов`язано ПАТ «Укртрансгаз» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію за липень та серпень 1986 року відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7 та наказів від 28 серпня 1986 року № 382 та від 02 жовтня 1986 року № 440.
Зобов`язано ПАТ «Укртрансгаз» видати ОСОБА_1 довідку відповідного зразка про заробітну плату з урахуванням премій.
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 премію за липень та серпень

1986 року та не включив її до довідки про заробітну плату, яка необхідна позивачу для нарахування пенсії. Апеляційний суд, враховуючи, що постановою Ради Міністрів УРСР від 10 червня 1986 року № 207-7 «Про умови оплати праці та матеріальне забезпечення робітників, підприємств, організацій та установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та запобіганню забруднення навколишнього середовища» передбачено збереження премії за призваними на військові збори по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС працівникам, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення премії за липень та серпень 1986 року і про зобов`язання видати довідку відповідного зразку про заробітну плату з урахуванням премій.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що на час виникнення правовідносин між сторонами, нормами трудового законодавства не було передбачено відшкодування моральної шкоди.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «ВРТП «Укргазенергосервіс» просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що неможливо нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію за липень та серпень 1986 року із середньої заробітної плати без можливості встановлення відсотку премії, незрозуміло, також, які суми мають бути включені до довідки про заробітну плату. Апеляційним судом не враховано те, що премія за липеньсерпень

1986 року врахована у розрахунку середньомісячної заробітної плати, яка збережена за дні роботи відчуження, виплачена останньому та включена до довідки про заробітну плату.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що абзацом першим пункту першого постанови ЦК КПРС від 07 травня

1986 року № 524-156 та постанови Ради Міністрів України від 08 травня 1986 року № 168-5 установлено надати право керівникам підприємств і організацій проводити оплату праці працівників, безпосередньо зайнятих на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за підвищеними до 100 % тарифними ставками (відрядними розцінками) та посадовими окладами. Посилання апеляційного суду, що відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР № 199-рс від 27 квітня

1988 року абзац перший пункту першого постанови ЦК КПРС № 524-156

від 07 травня 1986 року втратив силу є безпідставними, оскільки

ОСОБА_1 працював з зоні відчуження в період з 16 червня 1986 року

по 04 вересня 1986 року, тобто на час дії даного нормативного документа.
У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії

«ВРТП «Укргазенергосервіс» подало відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу останнього, оскільки ОСОБА_1 не надано ніяких документів, зокрема, наказів або особових рахунків, з яких би вбачалось, що йому за період роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС призначалась і виплачувалась заробітна плата з підвищенням на 100 % тарифних ставок (відрядних розцінок) у зв`язку із складністю чи терміновістю робіт, як передбачено постановою ЦК КПРС від 07 травня 1986 року № 524-156.
27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Установлено, що ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря по ремонту контрольно-вимірювальних приладів і автоматики, а з листопада 1984 року працював у ВРТП «Укргазенергоремонт». В період із 16 червня 1986 року

по 05 вересня 1986 року був призваний на військові збори військовозобов`язаним, брав участь в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та працював у зоні відчуження виконуючим особливо важливі та небезпечні для життя роботи у І-й та ІІ-й особо небезпечних зонах з ліквідації наслідків аварії ЧАЕС. Після виконання робіт на ЧАЕС повернувся на попереднє місце роботи до ВРТП «Укргазенергоремонт».

Установлено, що ОСОБА_1 є ліквідатором аварії на ЧАЕС першої категорії, з 18 грудня 2009 року отримав ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, безстроково, отримує пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з архівною довідкою позивач з 16 червня 1986 року по 05 вересня 1986 року, згідно з наказами підприємства № 12 та № 91, значився у відповідності до письмового розпорядження командира в/ч № 06407

від 25 липня 1986 року військовослужбовцем військової частини № 03304 виконуючим особливо важливі та небезпечні для життя роботи у нульовій,

І-й, ІІ-й та особливо небезпечних зонах з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Вказана служба проходила: у червні місяці 1986 року у ІІ зоні 3 дні та

у ІІІ зоні 12 днів; у липні 1986 року у ІІ зоні 30 днів, у ІІІ-й зоні 1 день;

у серпні 1986 року у І зоні 15 днів, у 0 зоні 16 днів.

Після встановлення групи інвалідності в 2009 році, для обрахування пенсії ОСОБА_1 звернувся до підприємства за отриманням довідки встановленого зразка про заробітну плату за роботу в 30 кілометровій зоні ЧАЕС у 1986 році. Після отримання вказаної довідки останньому стало відомо про неврахування підзаконних актів 1986 року при нарахуванні заробітної плати за період його роботи на підприємстві.

ВРТП «Укргазенергосервіс» видало довідку про заробітну плату позивачу, відповідно до первинних документів про період участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що містяться в особовому рахунку та у відповідності нормативно-правових документів, які регулювали вказані правовідносини. Зокрема, у 1986 році за: Постановою ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок № 524-156 від 07 травня 1986 року (далі Постанова № 524-156); Розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року № 964-рс

(далі Розпорядження № 964-рс); Розпорядження Ради Міністрів СРСР

від 23 травня1986 року № 1031-рс (далі Розпорядження № 1031); постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195 (далі Постанова № 665-195); постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7 (далі Постанова № 207-7).

За роботу в зоні відчуження ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата з урахуванням коефіцієнта кратності 3,03 та нарахована оплата за роботу в надурочний час, вихідні та святкові, що підтверджується довідкою

від 13 червня 2016 року, виданою ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії

«ВРТП «Укргазенергосервіс».

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Порядок).

Цей Порядок визначає механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до

статей 54 і 57 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Пенсії за бажанням осіб можуть призначатися виходячи із заробітної плати, одержаної в зоні відчуження в 19861990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків (п. 1 Порядку).

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що призваним на військові збори військовозобов`язаним, які брали участь в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та працювали у зоні відчуження в

1986-1990 роках, пенсії призначаються виходячи із заробітної плати, яку вони одержували за основним місцем роботи, з урахуванням фактично відпрацьованого часу у зоні відчуження, характеру виконуваної роботи, місця і тривалості робочого дня (незалежно від періоду проведення розрахунку оплати праці за умови, якщо такий розрахунок проведено на підставі первинних документів про місце роботи і тривалість робочого дня згідно із сумарною кратністю оплати праці, встановленою у відповідні періоди за зонами небезпеки: у III зоні 5, II 4, І 3).

Отже, призначення пенсії та її розмір ставиться у залежність від заробітної плати, яка фактично отримана працівником у період роботи у зоні відчуження.

Звернувшись до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 вказував, що при нарахуванні підприємством заробітної плати у період липеньсерпень 1986 року, за час виконання робіт щодо ліквідації аварії на ЧАЕС не були враховані нормативно-правові акти 1986 року.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги частково виходив з того, що відповідач при нарахуванні премії за період липеньсерпень 1986 року не врахував підпункт 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року

№ 207-7 щодо підвищення граничного розміру премій до 60 % тарифної ставки (окладу) на місяць, зазначив, що премія призваному на військові збори ОСОБА_1 за період виконання робіт липеньсерпень 1986 року у зоні ЧАЕС повинна була бути нарахована в зазначених розмірах.

Листом Міністерства праці та соціальної політики України від 13 квітня

2001 року № 03-3/1652-018-12 роз`яснено, що відповідно до постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07 травня 1986 року

№ 153/10-43 премія за роботу працівника в зоні ЧАЕС виплачувалась

у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання.

Якщо до призову на військові збори премія працівнику нараховувалась систематично, за період виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС в зоні відчуження, премія також повинна була бути нарахована в тих же розмірах, як і працівникам підприємства, які не приймали участь в ліквідації аварії на ЧАЕС, тобто у відповідності з діючим положенням про преміювання. Якщо в зазначене положення своєчасно внесені зміни у відповідності з підпунктом 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7 щодо підвищення граничного розміру премій до 60% тарифної ставки (окладу) на місяць, премія призваному на військові збори за період виконання робіт у зоні ЧАЕС повинна була бути нарахована в зазначених розмірах.

Апеляційний суд виходив з того, що за місцем роботи позивача в 1986 році діяло Положення про преміювання працівників «Виробничого ремонтно-технічного підприємства «Укргазенергоремонт», яке на час розгляду справи не збереглося. Згідно з довідкою про заробітну плату позивачу до призову на військові збори в квітнітравні 1986 року була нарахована та виплачена премія. В матеріалах справи є копія наказу по підприємству від 28 серпня 1986 року про виплату премій із фонду матеріального заохочення робітникам та службовцям за липень 1986 року та копія наказу

від 02 жовтня 1986 року про виплату премії за серпень 1986 року. Тому в цій частині суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку щодо безпідставно не нарахованої та не виплаченої премії позивачу за

липеньсерпень 1986 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача провести перерахунок заробітної плати з урахуванням підвищення посадового окладу на 100 % тарифної ставки, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки у первинних документах відсутні дані, які б вказували, що підприємством при нарахуванні заробітної плати тарифна ставка збільшувалась на 100 %.
Абзацом першим пункту першого постанови ЦК КПРС від 07 травня

1986 року № 524-156 та постанови Ради Міністрів України від 08 травня

1986 року № 168-5 установлено надати право керівникам підприємств і організацій проводити оплату праці працівників, безпосередньо зайнятих на роботах щодо ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за підвищеними до 100 % тарифними ставками (відрядними розцінками) та посадовими окладами. Однак, відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР № 199-рс від 27 квітня 1988 року абзац перший пункту першого постанови ЦК КПРС № 524-156 від 07 травня 1986 року втратив чинність.

В той же час, розпорядженням Ради Міністрів СРСР № 964-рс від 17 травня 1986 року були встановлені зони небезпеки, де оплата праці робітників підприємств, установ і організацій, розташованих в межах 30-кіометрової зони ЧАЕС, розподілена на III, II, I зони небезпеки, проводиться, відповідно в 5-, 4- 3- кратному розмірі тарифних ставок.

Постановою Ради міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 10 червня 1986 року № 207-7 «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій та установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та запобіганням забруднення навколишнього середовища» установлено, що оплата праці робітників, зайнятих на роботах в III, II, I зонах небезпеки, проводиться відповідно

в 4-, 3-, 2- кратному розмірі, понад розмір середньомісячної заробітної плати, виходячи із тарифної ставки (окладу), установленої за основним місцем роботи.

Крім того, підвищена в кратних розмірах оплата праці не утворювала нових тарифних ставок (посадових окладів), це була доплата за особливі умови праці (роз`яснення Держкомпраці СРСР, Міністерства енергетики і електрифікації СРСР і ЦК профспілки робітників електростанцій і електротехнічної промисловості від 26 травня 1986 року, Тимчасовий порядок оплати праці працівників підприємств, організацій і установ Міненерго СРСР, які брали участь в роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що нараховування заробітної плати ОСОБА_1 за підвищеними до 100 % (тобто вдвічі) тарифними ставками і посадовими окладами не мало місця і премія у розмірі 60 % тарифної ставки (окладу) за час виконання робіт в зоні ЧАЕС відповідачем не нараховувалася і в матеріалах справи немає доказів того, що на підприємстві відповідача на момент відрядження позивача діяла система підвищення тарифних ставок та преміювання.

Установлено, що ОСОБА_1 перебував на роботі по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в II та I зонах відчуження.

За роботу в зоні відчуження ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата з урахуванням коефіцієнта кратності 3,03 та 1,48, що підтверджується довідкою від 23 червня 2016 року, виданою ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «ВРТП «Укргазенергосервіс».

Установлено, що відповідно до копії особового рахунка позивачу нараховано та виплачено підприємством (відповідачем) за липеньсерпень 1986 року заробітну плату в сумі 1 143,28 крб. (за липень 680,98 крб. та за серпень 436,30 крб.).

Задовольняючи позовні вимоги про виплату премії за період липень та серпень 1986 року та зобов`язання ПАТ «Укртрансгаз» видати ОСОБА_1 довідку відповідного зразка про заробітну плату з урахуванням премій, апеляційний суд посилався на те, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу премію за липень та серпень 1986 року та не включив її до довідки про заробітну плату, яка необхідна позивачу для нарахування пенсії.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи правильно нарахована ОСОБА_1 заробітна плата за роботу в зоні відчуження, чи враховано коефіцієнт кратності 4, як того вимагає постанова Ради міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 10 червня 1986 року № 207-7 «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій та установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та запобіганням забруднення навколишнього середовища». Апеляційний суд не перевірив, чи містять матеріали справи первинні документи, які б підтверджували або спростовували правильність наведених розрахунків оплати премії працівникам за 1986 рік.

Листом Міністерства праці України, Міністерства України у справах захисту населення від наслідків аварії на ЧАЕС та Міністерства фінансів України

від 29 жовтня 1992 року № 09-3751 було роз`яснено, що вирішення грошових вимог осіб, які в 1986 1987 роках брали участь у роботах щодо ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зоні відчуження та їм не була нарахована підвищена заробітна плата за основним місцем роботи відповідно до встановлених розмірів, повинно проводитись згідно із чинним законодавством України.

Завданнями цивільного судочинства (відповідно до статті 1 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами, та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Пунктом 6 пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку недонарахованої заробітної плати, доведеності розміру премій за липень серпень 1986 року, які враховані при розрахунку середньомісячної заробітної плати, перевірки доказів, що підтверджують виплачені кошти позивачу, та суми, які вже були включені до довідки про заробітну плату за вказаний період.).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Зазначивши в резолютивній частині про обов`язок вчинити дію щодо виплати коштів без зазначення конкретної суми боргу, що підлягає до стягнення, апеляційний суд порушив норми процесуального права, зокрема вимоги статті 215 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення рішення. Відповідно до вимог цієї статті, резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні висновки по суті розглянутих вимог, в ній має бути зазначено розмір грошових сум чи перелік майна, присудженій стороні.

Заслуговують на увагу доводи касаційної скарги відповідача, що, задовольняючи вимоги про стягнення недонарахованої заробітної плати, апеляційний суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Філії «Виробниче ремонтно-технічне підприємство «Укргазенергосервіс» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді А. О. Лесько
В. В. Пророк
І. М. Фаловська
С. П. Штелик