Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 190/1540/16-ц

провадження № 61-12685 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2017 року у складі судді Легкошерст Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 26 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав у кредит ОСОБА_1 кошти у розмірі 180 000 грн зі сплатою 14, 99 процентів річних за користування кредитом на строк

по 25 вересня 2017 року.

Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), яке в подальшому реорганізовано у Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) право вимоги за кредитним договором, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 від 26 вересня 2007 року.

Позичальник належним чином не виконував умов кредитного договору у зв'язку з чим станом на 02 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 103 744 грн 79 коп., з яких: 65 058 грн 56 коп. - заборгованість за кредитом; 20 425 грн 77 коп. - заборгованість зі сплати відсотків; 20 260 грн 46 коп. - пеня.

Посилаючись на наведене позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_1 зазначав, що позивач не надав документів на підтвердження права вимоги за кредитним договором від 26 вересня 2007 року. Кредитний договір не містять умов щодо права на відступлення вимог за ним на користь інших юридичних осіб. Будь-яких повідомлень про передачу кредитних зобов'язань іншим банкам він не отримував. Зазначав, що належним чином виконував свої кредитні зобов'язання за кредитним договором до припинення діяльності АКБ «ТАС-Комерцбанк» (липень 2014 року), після чого, на його думку, кредитні зобов'язання за кредитним договором від 26 вересня 2007 року припинились у зв'язку з ліквідацією цього банку. З наданим позивачем розрахунком також не погоджується, оскільки він не відповідає дійсності, з його змісту не зрозуміло як було нараховані тіло кредиту, відсотки та пеня. Посилаючись на наведені обставини просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області

від 13 січня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2007 року у розмірі 103 744 грн 79 коп., з яких: 63 058 грн 56 коп. - заборгованість за кредитом, 20 425 грн 77 коп. - заборгованість за відсотками, 20 260 грн 46 коп. -пеня.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частиною першою

статті 516 ЦК України передбачено право заміни кредитора у зобов'язанні без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором, тоді як умовами кредитного договору не передбачено отримання згоди боржника на заміну кредитора. Крім того, до квітня 2014 року відповідач виконував умови кредитного договору шляхом внесення грошових сум саме на користь позивача, відтак був обізнаний про заміну кредитора. Доводи відповідача про не дослідження судом питання правонаступництва ПАТ «Сведбанк» усіх прав та обов'язків АКБ «ТАС-Комерцбанк», як на підставу для відмови у задоволенні позову, не заслуговують на увагу оскільки встановлені обставини справи та досліджені докази у їх сукупності спростовують такі твердження, оскільки зазначені юридичні особи мають однаковий унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (далі - ЄДРПОУ). Будь-яких доказів на спростування наданого банком розрахунку відповідач не надав, що є його процесуальним обов'язком.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2013 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що воно є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції в достатньому повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у травні 2017 року,ОСОБА_1 просив скасувати рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що надані позивачем копія статуту

ПАТ «Сведбанк», за змістом якого АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив свою назву на ПАТ «Сведбанк», договір купівлі-продажу прав та вимог від 25 лютого

2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» не є достатніми доказами на підтвердження переходу зобов'язань за кредитним договором від 26 вересня 2007 року до ПАТ «Дельта Банк»; кредитний договір не містить умов про передачу зобов'язань, що виникають за ним, на користь інших банків. Крім того, його не було повідомлено про зміну назви

АКБ «Сведбанк», а також про укладення договору про відступлення права вимоги, тоді як він добросовісно виконував умови договору до припинення діяльності АКБ «Сведбанк» (липень 2014 року), у зв'язку з чим вважає припиненими свої зобов'язання за кредитним договором. При цьому, доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості є необгрунтованим.

Зазначав, що позивач, у порушення вимог статті 14 ЦПК України 2004 року, не виконав вимоги ухвали суду першої інстанції про витребування доказів, які стосуються предмету спору. Вважає, що оскаржувані судові рішення грунтуються на припущеннях.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

7 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 26 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 180 000 грн 00 коп., зі сплатою

14, 99 процентів річних за користування кредитом, на строк по 25 вересня 2017 року.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого

ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) право вимоги за кредитним договором, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1

26 вересня 2007 року.Продавець ПАТ «Сведбанк» погоджується продати (відступити) права вимоги та передати покупцю ПАТ «Дельта Банк», а

ПАТ «Дельта Банк» погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

Cторонами у зобов'язання є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

За змістом статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва.

Частинами першою та другою статті 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до статті 108 ЦК України перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.

За загальним правилом перетворення юридичної особи не призводить до її припинення, а юридична особа продовжує свою діяльність.

Відповідно до пункту 1 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 118 (далі - Положення), ЄДРПОУ - це автоматизована система збирання, накопичення та опрацювання даних про юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, що знаходяться на території України, а також відокремлені підрозділи юридичних осіб України, що знаходяться за її межами.

Пунктами 6, 7 Положення передбачено, що код ЄДРПОУ зберігається за суб'єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. Ідентифікаційний код є обов'язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб'єкта і зазначається на його печатках та штампах.

Судами встановлено, що в кредитному договорі від 26 вересня 2007 року

№ 0315/0907/88-465, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 у розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» у графі «банк» зазначено ідентифікаційний код АКБ «ТАС-Комерцбанк» -19356840, і такий же номер ідентифікаційного коду банку - ПАТ «Сведбанк» зазначено у договорі купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року.

З статуту ПАТ «Сведбанк» убачається, що рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року ВАТ «Сведбанк» у зв'язку з приведенням статуту у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінило своє найменування на ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ВАТ «Сведбанк». Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2009 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на ВАТ «Сведбанк», який у свою чергу виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС-Комерцбанк».

З урахуванням наведених положень законодавства України, а також встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що

ПАТ «Сведбанк» є правонаступником усіх прав та обов'язків АКБ «ТАС-Комерцбанк», а тому посилання представника відповідача, як на підставу відмови у задоволенні позову, на не дослідження судами питання правонаступництва ПАТ «Сведбанк» усіх прав та обов'язків АКБ «ТАС-Комерцбанк», є безпідставним.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається ОСОБА_1, не припиняє зобов'язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора, і не може слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Суди встановили, що відповідач ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість, станом на 2 серпня 2016 року, у розмірі 103 744 грн 79 коп., з яких: 65 058 грн 56 коп. - заборгованість за кредитом; 20 425 грн 77 коп. - заборгованість зі сплати відсотків; 20 260 грн 46 коп. - пеня. Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною третьою статі 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною третьою статті 60 ЦПК 2004 року встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Тобто у разі посилання особи на певну обставину, що стосується суті спору, їй не достатньо висловити свою незгоду з тією чи іншою обставиною, оскільки законодавець покладає на неї обов'язок надати докази на підтвердження таких обставин, що в свою чергу забезпечує принцип змагальності сторін у процесі, а також гарантує їх рівність.

Доказів які б підтверджували обгрунтованість заперечень відповідача щодо неправильного нарахування позивачем розміру заборгованості за кредитним договором, відповідач не надав.

Твердження заявника про те, що він добросовісно виконував умови договору до припинення діяльності АКБ «Сведбанк» (липень 2014 року), у зв'язку з чим вважає припиненими свої зобов'язання за кредитним договором, не грунтуються на вимогах закону, оскільки зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Крім того, суди правильно зазначили, що до квітня 2014 року

ОСОБА_1 здійснював внесення грошових сум на погашення заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора

ПАТ «Дельта Банк», що свідчать про його обізнаність про відступлення права вимоги на користь позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач, у порушення вимог

статті 14 ЦПК України 2004 року, не виконав вимоги ухвали суду першої інстанції про витребування доказів (оригінал договору купівлі-продажу права вимоги від 25 травня 2012 року або його нотаріально засвідчену копію; належним чином засвідчену копію статуту ПАТ «Сведбанк»), не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки наявні у матеріалах справи копії зазначених документів відповідають вимогам, щодо їх посвідчення, передбачених пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 № 55).

Згідно положень статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

З огляду на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року зупинено виконання рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області

від 13 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, які за наслідками касаційного перегляду залишено без змін, слід поновити їх виконання.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області

від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик