У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2018 Справа №1915/13434/2012

26 квітня 2018 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- за участю секретаря судового засідання Лобач І.В.

з участю ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2,

представника ДВС -ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу від 23 лютого 2018 року № 9807 без прийняття до виконання, оскільки не сплачено авансового внеску, скасування повідомлення та зобовязання відновити виконавче провадження.

В обґрунтування вимог заявник вказує, що у Тернопільському районному відділі державної виконавчої служби знаходилось виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 27.12.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 на його користь заборгованості за договором позики у сумі 539 527,5 грн., 47 686,24 грн.- трьох процентів річних та 214,60 грн. судового збору. 28 березня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі вимог п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «По виконавче провадження», оскільки останній відмовився залишити за собою нереалізоване майно боржника. У лютому 2018 року він повторно звернувся із заявою про примусове виконання виконавчого листа. 23 лютого 2018 року державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки відсутнє підтвердження сплати авансового внеску.

Вважає, що такі дії державного виконавця є неправомірними, оскільки на дату видачі виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження, діяв Закон України « Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року, який не передбачав сплату авансового платежу.

Посилаючись на наведене та те, що виконавчий лист предявлений до виконання повторно, просив скаргу задовольнити

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат ОСОБА_2 скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладені у ній.

Представник ДВС - державний виконавець Палюх І.М. суду пояснив, що дії державного виконавця є правомірними, оскільки станом на 20 лютого 2018 року, на час звернення ОСОБА_1 із заявою про примусове виконання виконавчого листа діяв Закон України «Про виконавче провадження» , який передбачає сплату авансового платежу. Положеннями п. 8 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено повернення виконавчого документу стягувачу в разі, коли стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим. Крім того, скаржником не вказані підстави для звільнявся його від сплати авансового внеску. Виконавче провадження, яке було відкрито у 2012 році на даний час завершене, оскільки винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачу. Посилаючись на наведене, просив у задоволенні скарги відмовити.

ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо не повідомив суд про причини неявки.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2012 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 539 527,5 грн., 47 686,24 грн.- три проценти річних, а також 214,60 грн. судового збору.

На підставі даного рішення суду ОСОБА_1 27 грудня 2012 року видано виконавчий лист за № 1915/13434/2012, який звернуто до виконання в Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби, що визнається сторонами спору.

28 березня 2017 року державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підстав вимог п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «По виконавче провадження», оскільки останній відмовився залишити за собою нереалізоване майно боржника.

Вказана постанова ОСОБА_1 не оскаржувалась до суду, що визнається скаржником

20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського районного відділу ДВС із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 1915/13434/2012 від 27.12.2012 року.

23 лютого 2018 року державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підстав вимог п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутнє підтвердження сплати авансового внеску.

Вказана постанова надіслана ОСОБА_1 26 лютого 2018 року, що підтверджується вихідним поштовим штемпелем на конверті та отримана останнім 28 лютого 2018 року, що підтверджується скріншотом із сайту Укрпошта про доставку поштових відправлень.

Суд, розглянувши скаргу, вивчивши матеріали справи та виконавчого провадження, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вважає, що скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав

Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законом або договором.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи

Відповідно до положень ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Згідно з вимогами ст. 2 ЗУ "Про виконавче провадження"виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обовязковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та обєктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Положеннями п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно з вимогами ч. 2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про:

- стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин;

- обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

- відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи;

- стягнення аліментів;

- відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби. У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що виконавче провадження, яке відкрито у 2012 році щодо виконання виконавчого листа, закінчене шляхом винесення постанови 28 березня 2017 про повернення виконавчого листа стягувачу, яка останнім не оскаржувалась.

20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ДВС із заявою про примусове виконання виконавчого листа.

Повертаючи виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання 23 лютого 2018 року, державний виконавець посилався на те, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, і не надав документів на підтвердження того, що він звільнений від сплати авансового внеску.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що державний виконавець на підставі п. 8 ч. 4 ст. 4, ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», діяв в межах наданої компетенції, з дотриманням вимог чинного законодавства та правомірно повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що він не звільнений від сплати авансового внеску та дійсно не сплатив авансового внеску, оскільки вважав, що виконавчий лист виданий у 2012 році, а тому він не повинен сплачувати авансовий внесок.

Встановлено, що виконавчий лист предявлений до виконання 20 лютого 2018 року та діюче на той час законодавство а саме, ст.ст 4,26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає сплату авансового платежу та долучення квитанції про його оплату. Станом на 20 лютого 2018 року день предявлення виконавчого листа до виконання, положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 1999 року втратили чинність, а тому у державного виконання підстав для застосування положень даного Закону,не було.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що підстав для задоволення скарги, виходячи із доводів скаржника не має, а дії державного виконання відповідають вимог діючого законодавства.

Крім того, підставою для відновлення виконавчого провадження відкритого у 2013 році є скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28 березня 2017 року.

Розяснити стягувачу, що він не позбавлений права на повторне предявлення виконавчого листа до виконання, у разі усунення недоліків, які стали підставою для його повернення.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 81, 259-261, 272, 447-453 ЦПК України, Розділом ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ст. 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження», суд -,

У Х В А Л И В :

У задоволені скарги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану від 23 лютого 2018 року та зобовязання відновити виконавче провадження відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 15 днів з дня складення повного тексу судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 27 квітня 2018 року.

Головуюча