Єдиний унікальний номер 219/1753/17 Номер провадження 22-ц/775/640/2018
головуючий в I інстанції Конопленко О.С.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши в м. Бахмуті в приміщенні апеляційного суду цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій подано апеляційну скаргу Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В позовній заяві предявленій до суду 01 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» /надалі Банк/ просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 20527,42 грн., з яких 1844,45грн. заборгованість за кредитом, 14329,28 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 2900,00 грн. нарахована комісія та 500,00грн. і 953,69грн. заборгованість по судовим штрафам, що утворилася станом на 31 січня 2017 року. Існування такої заборгованості Банк повязував із неналежним виконанням з боку відповідачів зобовязань взятих на підставі кредитного договору від 23 жовтня 2012 року.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2018 року в позові ОСОБА_5 відмовлено. Суд першої інстанції відмовив в позові, виходячи з того, що обставини справи з приводу укладення Договору про надання банківських послуг 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в достатній мірі підтверджено копією Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Отримання кредитних коштів та суму заборгованості суд вважав підтвердженими випискою з карткового рахунку ОСОБА_5 та розрахунком заборгованості станом на 31 січня 2017 року. Разом з тим, суд першої інстанції вважав що відсутні правові підстави для стягнення штрафу та пені на підставі статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». В решті суд вважав що позивачем пропущено строк звернення до суду та застосувавши строк позовної давності за заявою відповідача суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та по процентах за користування кредитом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 просив рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне зясування обставин, що мають значення для справи, зокрема, на думку заявника, суд не взяв до уваги того, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню до повного погашення заборгованості в межах загального строку позовної давності та через порушення взятих за договором зобовязань на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню штраф в межах річного строку.

Переглядаючи справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

23 жовтня 2012 року ОСОБА_4 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та погодився на отримання платіжної картки «Універсальна Gold» з кредитним лімітом 5000,00грн. /а.с. 6/.

В розрахунку заборгованості за договором від 23 жовтня 2012 року, укладеним між ПриватБанком та ОСОБА_4 станом на 31 січня 2017 року визначена заборгованість в розмірі 20527,42 грн., з яких 1844,45грн. заборгованість за кредитом, 14329,28 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 2900,00 грн. нарахована комісія та 500,00грн. і 953,69грн. заборгованість по судових штрафах. Та згідно змісту розрахунку погашення заборгованості відбувалось 31 грудня 2013 року в сумі 1520,00грн., 27.01.2014 року 50,00 грн., 26.02.2014 року 74,21грн., 02.07.2014 року 104,66 грн. та 50,00грн. 25.07.2014 року /а.с. 4-5/.

Відповідно до Виписки за період з 01.10.2012року по 04.10.2017 року по основній картці ОСОБА_4 5211**** **** 9254 в ПАТ «ПриватБанк» 31 грудня 2013 року кошти в сумі 1520,00грн. визначено як зарахування переведення через Приват 24 із власної карти, 27 січня 2014 року кошти в сумі 50,00грн. визначено як «HEAD-OFFICE SAMDN 5200 **** **** 3847», 26 лютого 2014 року кошти в сумі 74,21грн. визначено як переведення засобів між рахунками по договору SAMDN 52**3847, 02 липня 2014 року кошти в сумі 104,66 грн. визначено як автоматичне погашення заборгованості з карти 22**50 та 25 липня 2014 року кошти в сумі 50,00грн. визначено як службова операція відміна штрафу за прострочення /а.с. 84-86, 110-115/.

У даній справі сторони не заперечували обставин укладення договору на умовах визначених в Анкеті-заяві, також не оспорювали підстав щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та пені. Разом з тим, відповідач заперечував обставини щодо визнання боргу та погашення заборгованості по договору після 31 грудня 2013 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно зясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

В судовому засіданні підтверджені обставини щодо існування між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 кредитних взаємовідносин, що виникли на підставі письмової Анкети-заяви ОСОБА_4 від 23 жовтня 2012 року та письмової Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» в яких сторони погодили істотні умови щодо розміру кредитного ліміту, строку дії картки, базову процентну ставку і порядку погашення кредитної заборгованості.

Суд вважає що користування позичальником платіжною карткою Універсальна отриманою 23 жовтня 2012 року охоплюється поняттям кредитний договір що наведено в статті 1054 Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Та за змістом наведеної норми права кредитні взаємовідносини не вичерпують свою дію фактом припинення строку дії платіжної картки та виконання взятих за кредитним договором зобовязань не ставиться в залежність від необхідності отримання діючої платіжної картки.

Також у даній справі існування кредитних правовідносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтверджується фактичними діями з боку позичальника, а не лише самими правовими аргументами на які робив посилання позивач, оскільки згідно виписки з рахунку відкритого на імя ОСОБА_4 починаючи з 30 жовтня 2012 року останній періодично користувався кредитними коштами.

Також позичальник не заперечував обставин наявності кредитних правовідносин із ОСОБА_5, письмово пояснюючи що дійсно підписував договір та отримував платіжну картку з лімітом в 5000 грн.

Отже Анкета-заява ОСОБА_4 від 23 жовтня 2012 року що засвідчена підписом останнього, свідчить про виникнення між сторонами кредитного зобовязання, розкривають суть договору кредитування, свідчать про погодження сторонами істотних умов кредитного договору та є вирішальним для розгляду даної справи, оскільки жодного спростування відповідачем не надано.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже за загальним правилом договірне зобовязання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору.

Відповідач не довів що мало місце виконання ним зобов'язань ї прийняття їх кредитором, та не підтвердив обставин щодо припинення існування прав і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення.

Встановивши факт неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором та дійшовши висновку про наявність заборгованості, суд апеляційної інстанції виходить із розрахунку заборгованості наданого позивачем, який узгоджується із наданою ОСОБА_5 випискою по рахунку за період з 01.10.2012року по 04.10.2017 року по основній картці ОСОБА_4 5211**** **** 9254 в ПАТ «ПриватБанк».

Необхідність стягнення суми боргу в розмірі визначеному в розрахунку зумовлена тим, що відповідач не надав жодного доказу в спростування сум зазначених в розрахунку разом з тим, відповідач заявив про застосування строків позовної давності.

До спірних правовідносин підлягали застосуванню положення чинного законодавства щодо позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюється дією саме цієї статті.

Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж за карткою здійснений 31 грудня 2013 року, а Банк звернувся до суду лише 01 березня 2017 року тобто використав своє право за межами строків позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Та чинним законодавством ч. 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Та в наведеній нормі передбачені конкретні підстави переривання перебігу позовної давності, який є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Переривання строків позовної давності Банк повязував із діями ОСОБА_4 який частково погашав заборгованість що виникла за кредитним договором 27.01.2014 року, 26.02.2014 року, 02.07.2014 року та 25.07.2014 року.

Однак такий довід не має правового значення та не береться до уваги апеляційним судом, оскільки не спростовані висновки суду першої інстанції з приводу того, що відсутнє волевиявлення ОСОБА_4 на часткове визнання та погашення боргу.

Як зясовано судом першої інстанції та не спростовано в суді апеляційної інстанції всі платежі після 31 грудня 2013 року здійснені самостійно ОСОБА_5 без погодження з боржником шляхом автоматичного списання коштів з інших рахунків.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити у позові з цих підстав, встановивши, що позивачем ОСОБА_5 строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, при цьому судом враховано, що відповідачем ОСОБА_4 під час розгляду в суді першої інстанції в заяві від 04 січня 2018 року заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Таким чином, Банк на який покладено обовязок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні не підтвердив належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин через які цей строк пропущено, також ОСОБА_5 не надано доказів з приводу переривання строків давності.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2018 року.

Судді: