Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 219/1707/16-ц

провадження № 61-8827св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєв С. Ю., Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю виробнича фірма «Гідрозалізобетон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року у складі судді Шевченко Л. В. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 14 червня 2016 року у складі колегії суддів: Жданової В. С.,

Соломахи Л. І., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю виробничої фірми «Гідрозалізобетон» (далі - ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон») про відшкодування моральної шкоди,завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми.

Позовна заява мотивована тим, що 19 листопада 2008 року ОСОБА_2, який працював слюсарем з ремонту обладнання, при виконанні трудових обов'язків отримав тяжку травму правої стопи. За результатами розслідування нещасного випадку, що з ним трапився, відповідач 21 листопада 2008 року склав акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві. 21 квітня 2009 року висновком Профпатологічної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) йому було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності 10 %. 16 січня 2013 року МСЕК встановила 25 % втрати професійної працездатності безстроково та рекомендувала медикаментозне лікування за наслідками травми, інвалідність не призначалася. Отриманим трудовим каліцтвом йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичних і душевних стражданнях, які він постійно переживає, у зв'язку з чим звернувся з позовом до суду.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача кошти в сумі 30 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон» 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок трудового каліцтва. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ушкодженням здоров'я, яке ОСОБА_2 отримав під час виконання трудових обов'язків, йому було заподіяно моральні та фізичні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, право позивача на виплату компенсації за завдану моральну шкоду виникло з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності згідно з висновком МСЕК. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходив з принципів розумності та справедливості, врахував фактичні обставини справи і те, що основною причиною нещасного випадку є часткове порушення позивачем вимог Інструкції № 20 (далі - Інструкції) з охорони праці для слюсаря-ремонтника 3.27 пункту «б», статті 14 Закону України «Про охорону праці», тому врахував тяжкість ушкодження здоров'я, вину підприємства у втраті професійної працездатності та визначив суму відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, у розмірі 3 000 грн.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 14 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що при встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно врахував ступінь, характер, обсяг фізичних і моральних страждань позивача, тяжкість ушкодження, ступінь втрати професійної працездатності, тому врахував усі обставини справи у їх сукупності та не знайшов правових підстав для збільшення розміру суми відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, або ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що враховуючи роз'яснення, викладені у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Ураховуючи, що компенсація моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, має разовий характер, позивач вважає суму у розмірі 3 000 грн занадто малою з огляду на завдану шкоду його здоров'ю.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідач просить відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що причиною нещасного випадку є протиправні дії позивача, а саме порушення інструкції № 20 з охорони праці для слюсаря-ремонтника. Товариством після отримання травми у 2008 році, ОСОБА_2 були сплачені всі компенсаційні виплати. Після травми позивач мав належний стан здоров'я, продовжував працювати за тією ж кваліфікацією та спеціалізацією (слюсарем-ремонтником) протягом 6 років, про що свідчить запис у його трудовій книжці.

14 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 з 12 липня 2005 року до 31 січня 2011 року працював у ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон» і звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.Після отриманої травми працював на іншому підприємстві «Гідрозалізобетон»

з лютого 2011 року до серпня 2014 року.

19 листопада 2008 року ОСОБА_2 при виконанні трудових обов'язків, працюючи слюсарем з ремонту обладнання цеху ЖБК-1 на підприємстві відповідача, отримав травму правої стопи.

21 листопада 2008 року проведено розслідування нещасного випадку на виробництві і складено акт за формою Н-1. Згідно з розділом 10 акта особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, визнані: ОСОБА_5 - виконуючий обов'язки начальника цеху ЖБК-1 (порушення посадової інструкції начальника цеху № 33 (пунктів 2.16, 2.11), ОСОБА_2, слюсар з ремонту обладнання (порушення інструкції № 20 з охорони праці для слюсаря-ремонтника 3.27 пункту «б», статті 14 Закону України «Про охорону праці»).

Первинним висновком МСЕК від 21 квітня 2009 року позивачу встановлено втрату 10 % професійної працездатності у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з нещасним випадком на виробництві.

Повторним висновком МСЕК від 16 січня 2013 року позивачу встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності, інвалідність не призначалася.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо охорони праці були порушені права позивача на безпечні умови праці, у зв'язку з чим він зазнав виробничої травми, внаслідок чого сталася втрата нормальних життєвих зв'язків позивача, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи касаційної скарги щодо розміру суми стягненої на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок трудового каліцтва, не заслуговують на увагу, оскільки при визначенні розміру моральної шкоди суди врахували обставини, які мають суттєве значення, глибину фізичних та душевних страждань та дотримались вимог розумності і справедливості.

Визначаючи розмір моральної (немайнової) шкоди, суди попередніх інстанцій навели відповідні мотиви, врахували ступінь, характер, обсяг фізичних і моральних страждань позивача, тяжкість ушкодження - 25 %, врахували конкретні обставини справи.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області

від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області

від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

І. М.Фаловська

С. П.Штелик