Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 323/1485/15-ц

провадження № 61-4389св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Бондаря М. С., Онищенко Е. А., від 14 квітня2016 року

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 2 листопада 2006 року між ПАТ

КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 90 тис. грн на термін до 01 листопада

2021 року. Цього ж дня, на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2, між сторонами укладено договір іпотеки житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить

90 тис. грн. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області

від 11 серпня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Проте, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором, становить 630 829,27 грн, з яких: 91 799,61 грн - заборгованість за кредитним договором; 183 097,50 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 423,25 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 341 508,91 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань.

З урахуванням викладеного, та ціни реалізації предмета іпотеки, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором

від 02 листопада 2006 року у розмірі 540 829,27 грн та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 листопада

2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив того, що предмет іпотеки за рішенням суду не реалізовано, а тому суд має право зарахувати ціну предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року рішення районного суду скасовано. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 листопада 2006 року у розмірі

396 005,62 грн, яка складається з: тіло кредиту - 5 400 грн; проценти за користування кредитом - 176 565,62 грн; комісія за користування кредитом -

14 040 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 200 000, 02 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ

КБ «ПриватБанк», виходив із того, що наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з метою погашення заборгованості за договором кредиту, а тому є помилковим висновок суду першої інстанціїпро відмову у задоволенні позову.

У травні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив належним чином обставин справи та не звернув уваги на те, що оцінка іпотечного майна суб'єктом оціночної діяльності не проводилася, а вимога про стягнення суми боргу, непокритого іпотечним майном у разі, коли позичальник та іпотекодавець є однією й тією ж особою, повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 2 листопада 2006 року було укладено кредитний договір у розмірі 90 тис. грн, на строк до

01 листопада 2021 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань щодо сплати кредиту станом на 9 жовтня 2015 року заборгованість становить 630 829,27 грн, яка складається з: 91 799,61 грн - заборгованість за кредитом; 183 097,50 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 423,25 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 341 508,91 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 серпня

2009 року за позовом банку звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1. Ціна предмету іпотеки складає 93 628,63 грн.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошовікошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу статтей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статей 525, 526, 599, 611, 1048 ЦК України, дійшов до правильного висновку про те, що наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з метою погашення заборгованості за договором кредиту.

При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 серпня 2009 року не виконане, предмет іпотеки не реалізовано, кредит за рахунок реалізації предмета іпотеки не погашено, а позовні вимоги заявлено банком з відрахуванням 90 тис. грн - ціни предмету іпотеки.

При цьому суд апеляційної інстанції, урахувавши положеннястатей 3, 509, 627 ЦК України та засади справедливості, добросовісності та розумності, правильно визначив розмір пені у розмірі 200 тис. грн.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, на законність судового рішення не впливають.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що висновки апеляційного суду відповідають встановленим у справі обставинам, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк