Справа № 646/8411/17
№ провадження 2/646/467/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.03.2018 року м. Харків
Червонозаводський районний суд міста Харкова в складі:
головуючий суддя Єжов В.А.
за участю секретаря Маркової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту належності будинку на праві власності та визнання права власності на спадкове майно,
Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом та просить встановити факт належності на праві власності ОСОБА_2 домоволодіння № 14, яке розташоване за адресою: м. Харків, вулиця Бригадна та визнати за нею право власності на зазначене домоволодіння в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_3.
Вимоги вмотивовані тим, що 14 грудня 1973 року, у віці 76 років, померла прабаба заявника - ОСОБА_2. За життя, 07 грудня 1973 року, ОСОБА_2 склала та підписала Заповіт в якому все своє майно після своєї смерті заповіла своєму онукові - ОСОБА_3 Георгієвичу. ОСОБА_3 Георгієвич протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, фактично вступив в управління та володіння майном і в порядку фактичного прийняття спадщини за законом прийняв в спадщину спірне домоволодіння.
Позивач посилається на те, що вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Між тим, в видачі їй свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. В звязку з цим вона звернулася до суду та просить задовольнити позов.
Позивач уточнила позовні вимоги та просить встановити факт належності на праві власності ОСОБА_2 домоволодіння № 14, яке розташоване за адресою: м. Харків, вулиця Бригадна, встановити факт прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння № 14, яке розташоване за адресою: м. Харків, вулиця Бригадна, визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння № 14 по вул. Бригадній в м. Харкові в порядку спадкування за законом.
Враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивача, проведено заочний розгляд справи.
15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.
Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обовязків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання.
В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження (п.п.4 ч.2 ст.187 ЦПК України).
Враховуючи положення ст.ст.19 ЦПК України, суд вважає, що справа повинна бути розглянута за правилами загального позовного провадження.
У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне.
Судом встановлено, щодомоволодіння побудовано в 1928 році.
ЦК УРСР (1922 року) не передбачав державну реєстрацію нерухомого майна.
У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків»», в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва.
Отже, за вказаними Указом і Постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.
Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13).
Також, Держплан УРСР і Міністерство юстиції УРСР видали 29.07.1959 р. «Інструкцію про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», згідно якої, обовязкова державна реєстрація домоволодінь здійснювалася тільки в містах і смт, а в сільських населених пунктах не передбачалася.
Згідно до правової позиції, викладеної у ОСОБА_4 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що у відповідності до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року за N 1952-ІУ, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (Постанова від 13 червня 2012 р. N 6-54цс12).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Так, 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення».
Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.
З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти. (ОСОБА_4, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію обєктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).
Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (ОСОБА_4, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).
Позивачка надала до суду копію генерального плану з якого слідує, що на 06 грудня 1955 року, домоволодіння № 14 по вулиці Бригадній, мало інший адрес, а саме, - було розташовано по вулиці Деповській, мало номер 10 та відповідно граничило з домоволодіннями 12 та 8
Зі штампів в Технічному паспорті на домоволодіння вбачається що, перша інвентаризація домоволодіння відбулася у 1981 році, а ОСОБА_2 померла в 1973 році.
З відповіді Харківської міської ради вбачається, що забудовником та користувачем житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по вулиці Бригадній, 14 у м. Харкові, згідно матеріалів інвентаризаційної справи, визнана ОСОБА_2. Домоволодіння не є самочинно побудованим та самочинні переобладнання відсутні.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 у 1928 році побудувала будинок, проживала там та здійснювала догляд за ним, міжтим за життя не оформила на нього право власності, суд приходить до висновку про визнання за нею права власності на дане домоволодіння у відповідності до статті 58Цивільного кодексу Української РСР 1922 року.
Судом встановлено, що07 грудня 1973 року ОСОБА_2 склала та підписала Заповіт, в якому все своє майно після своєї смерті заповіла своєму онукові, - ОСОБА_3 Георгієвичу, який проживав ІНФОРМАЦІЯ_1.
14 грудня 1973 року ОСОБА_2 у віці 76 років померла, про що в Книзі реєстрації смертей, відділу реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову, Харківського міського управлення юстиції зроблено відповідний запис № 9430.
Згідно статті 525 Цивільного кодексу Української РСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Частиною 1 статті 524 Цивільного кодексу Української РСР, діючим на той час, визначено, - спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Як слідує з Витягу зі Спадкового реєстру, Заповіт ОСОБА_2 чинний, не скасований та не змінений.
Пунктом 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визначено дії спадкоємця, що свідчать про прийняття спадщини, а саме якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Встановлено, що ОСОБА_3 Георгієвич, який єдиним спадкоємцем, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, фактично вступив в управління та володіння майном, про що свідчать квитанції про сплату комунальних послуг та покази свідків, сусідів по домоволодінню.
Встановлено, що ОСОБА_3 звертався до Харківського бюро технічної інвентаризації з заявою про виготовлення технічної документації на домоволодіння, однак на замовлення ОСОБА_3 органи БТІ відповіли відмовою у звязку з тим, що в матеріалах інвентарної справи відсутні правоустановчі документи на домоволодіння № 14 розташоване по вулиці Бригадній в м. Харкові.
Статтею 548 Цивільного кодексу Української РСР визначено, - для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Таким чином, ОСОБА_3 прийняв спадщину, відмову про прийняття спадщини він не заявляв.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 фактично вступив в спадщину і управління домоволодінням № 14 по вул. Бригадній в м. Харкові, користувався та опоряджував його відповідно до вимог статей 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР, але в законному порядку не оформив своє право на спадщину, проте отримав право власності на спірне нерухоме майно.
19 березня 1990 року ОСОБА_3 помер, про що в Книзі реєстрації смертей, відділу реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову, Харківського міського управлення юстиції зроблено відповідний запис № 3934.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_3.
Судом встановлено, що після його смерті, в домоволодінні № 14, розташованого за адресою: м. Харків, вулиця Бригадна, проживали ОСОБА_5, яка була дружиною ОСОБА_3 Георгієвича, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є правнучкою ОСОБА_2, та є рідною дочкою ОСОБА_3 Георгієвича.
Дана обставина підтверджена копіями договорів, квитанцій, довідок які знаходяться в матеріалах справи.
Судом встановлено, що на померлу ОСОБА_2, Першою Харківської державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 176/2016.
Встановлено, - 31 березня 2016 року, ОСОБА_1, звернулася до Першої Харківської державної нотаріальної контори з заявою щодо оформлення спадкових прав після померлої 14 грудня 1973 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на житловий будинок № 14 (чотирнадцять) по вулиці Бригадна в місті Харкові.
Між тим, в видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
ОСОБА_1 єдина спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 за законом.
Враховуючи те, що ОСОБА_3 за життя прийняв спадщину у вигляді домоволодіння № 14 по вулиці Бригадній в м. Харкові після смерті ОСОБА_2, від прийняття спадщини не відмовлявся тому суд приходить до висновку про визнання за нею права власності на дане домоволодіння.
На підставі викладеного, керуючись ст. 58 Конституції України, статтями 12, 13, 60, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, статтями 524, 525, 548, 549 ЦК УРСР, статтями 1216, 1217, 1261, 1268 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту належності будинку на праві власності та визнання права власності на спадкове майно -задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння № 14 по вул. Бригадній у м. Харкові.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Червонозаводський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1.
Суддя: В.А. Єжов