Провадження № 4-с/761/69/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.,

при секретарі: Триндюк А.М.,

за участі:

представника скаржника Линник Я.В.,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2 (пр-к ОСОБА_3.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, суб'єкт оскарження: державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіально управління юстиції у м.Києві Байрамов Т.Р., заінтересована особа: ОСОБА_3 про визнання протиправними бездіяльності та дій, визнання протиправною та скасування платіжної вимоги, зобов'язання вчинити дії, суд

в с т а н о в и в:

Скаржник звернувся до суду з вищезазначеною скаргою, в якій просив суд: визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Шевченківскього районноо відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Байрамова Т.Р. щодо не винесення постанови про відкладення проведення виконавчих дій (про відмову у відкладенні виконавчих дій) в порядку ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження»;

визнати протиправними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Байрамова Т.Р. з винесення платіжної вимоги №54573267/12/2 від 03.10.2017 р. та її направлення до Національного Банку України;

визнати протиправною та скасувати платіжну вимогу №54573267/12/2 від 03.10.2017 р., винесену державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Байрамовим Т.Р.;

зобов'язати державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Байрамова Т.Р. повернути з депозитного рахунку Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві на поточний рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб кошти у загальному розмірі 35931,15 грн., списані згідно платіжної вимоги №54573267/12/2 від 03.10.2017 р.

Подану скаргу обґрунтовує тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2017 р. у справі №761/11256/17 за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживачів фінансових послуг, позов задоволено частково та стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на Користь ОСОБА_3 грошові кошти. 14.07.2017 р. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано заяву про перегляд заочного рішення. В той же час ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на заочне рішення в частині відмови у позовних вимогах про стягнення з відповідача на її користь майнової відповідальності, а саме інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового зобов'язання та 3% річних. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.07.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2017 р. в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог залишено без змін. Державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Байромовим Т.Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №54573267 від 23.08.2017 р. з примусового виконання виконавчого листа №761/11256/17, виданого 18.08.2017 р. Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з Фонду гарантування вкладів на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 32446,50 грн., виконавчий збір у розмірі 3244,69 грн. та витрати на провадження виконавчих дій у розмірі 240,00 грн. листом від 07.09.2017 р. вих.№27-18373/17 та листом від 13.09.2017 р. вих.№27-18761 Фонд гарантування повідомив державного виконавця про неможливість виконання рішення суду згідно виконавчого документу та наявність підстав для відкладення провадження виконавчих дій, у зв'язку з тим, що подано заяву про перегляд заочного рішення, подано заяву про визнання виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню. Скаржник зазначає, що незважаючи на листи, які булі надіслані до виконавчої служби, до Національного Банку України надійшла платіжна вимога №54573267/12/2 від 03.10.2017 р., відповідно до якої з рахунку Фонду гарантування вкладів підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 32446,98 грн., на користь Шевченківського РВ ДВС м. Києва виконавчий збір у розмірі 3244,69 грн. та витрати на провадження виконавчих дій у розмірі 240,00 грн., а всього 35931,15 грн. 17.10.2017 р. на виконання платіжної вимоги з рахунку Фонду гарантування вкладів №1 в Національному Банку України списано на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 32446,50 грн., на користь Шевченківського РВ ДВС м. Києва виконавчий збір у розмірі 3244,65 грн. та витрати на провадження виконавчих дій у розмірі 240,00 грн., а всього 35931,15 грн. Скаржник вважає, що дії державного виконавця з винесення платіжної вимоги №54573267/12/2 від 03.10.2017 р. та її направлення до Національного Банку України, вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» є протиправними та порушують права і законні інтереси скаржника. Платіжна вимога №54573267/12/2 від 03.10.2017 р. державного виконавця є протиправною та підлягає скасуванню.

Представник скаржника в судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Державний виконавець в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, подав заяву в якій просив скаргу розглядати за його відсутності.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні проти скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні зазначивши, що відсутні будь-які порушення прав боржника при здійсненні державним виконавцем виконавчих дій у виконавчому провадженні №54573267.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Заочним Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживачів фінансових послуг - задоволено частково.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2017 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року залишено без змін.

18 серпня 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва було виданого виконавчий лист про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_3 суму невиплаченого гарантованого відшкодування за договором вкладу від 05.08.2014 року №ВДР-163660:840 суму у розмірі 16038,52 грн.; стягнуто суму курсової різниці на суму вкладу 1200,00 доларів США між офіційним курсом гривні до долару США у сумі 15407,98 грн.; стягнуто моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

Постановою від 23.08.2017 р. державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Байрамовим Талят Рефатовичем було відкрито виконавче провадження №54573267 з примусового виконання виконавчого листа №761/11256/17 виданого 18.08.2017 р.

Платіжною вимогою №54573267/12/2 від 03 жовтня 2017 р. з рахунку Фонду гарантування вкладів було стягнуто на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 32446,98 грн., на користь Шевченківського РВ ДВС м. Києва виконавчий збір у розмірі 3244,69 грн. та витрати на провадження виконавчих дій у розмірі 240,00 грн., а всього 35931,15 грн.

15.11.2017 р. державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Байрамовим Талят Рефатовичем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з виконанням рішення.

У своїй скарзі скаржник стверджує, що заочне рішення Шевченківського районного суду містаКиєва від 08 червня 2017 року в цивільній справі № 761/11256/17, не набрало законної сили, оскільки ним подано заяву про його перегляд від 14.07.2017 р., а також заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, які не розглянуті судом, про що скаржник повідомляв державного виконавця.

За змістом пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже, виконавець не може керуватись в своїй діяльності іншими джерелами, зокрема заявою скаржника про перегляд заочного рішення, заявою про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню, та міркуваннями скаржника щодо законної сили рішення суду.

В матеріалах виконавчого провадження № 54573267, серед додатків до заяви стягувача про прийняття виконавчого документа до виконання, відкриття виконавчого провадження, міститься копія рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08.06.2017 у справі № 761/11256/17 з відміткою суду про набрання цим рішенням законної сили.

За твердженням скаржника, заочне рішення суду від 08.06.2017 у справі № 761/11256/17 після його перегляду апеляційним судом, набрало законної сили лише в частині, яка була оскаржена, а в іншій частині законної сили не набрало. Таке твердження скаржника не ґрунтується на законі і є необгрунтованим. Процесуальний закон не містить норми, яка б передбачала набрання судовим рішенням законної сили в певній частині, в той час як в іншій частині таке судове рішення залишалось би таким, що не набрало законної сили.

За змістом частини першої статті 223 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Аналогічну норму містить також і ч. 2 ст. 273 ЦПК України в новій редакції (від 15.12.2017).

Водночас, при апеляційному розгляді справи, відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України (в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи), або відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України (в чинній редакції від 15.12.2017) апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Отже, незалежно від того, повністю чи в частині оскаржується рішення, апеляційний суд отримує для перегляду справу у повному обсязі, і не обмежений доводами апеляційної скарги. Встановивши порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, апеляційний суд завжди має повноваження скасувати таке рішення, навіть якщо воно оскаржено лише в частині.

Закон не пов'язує право на оскарження судового рішення з набранням ним законної сили і допускає можливість оскарження та перегляду судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до ст. 261 ЦПК України (в новій редакції від 15.12.2017) ухвали суду набирають законної сили негайно після їх проголошення або підписання судом, однак це жодним чином не перешкоджає їх апеляційному та касаційному оскарженню.

Окрім того, державний виконавець не наділений повноваженнями встановлювати, чи набрало рішення суду законної сили. Виконавець правомірно виходив з того, що виконавчий лист видано судом на виконання рішення, яке завідомо набрало законної сили, і не може припускати, що суд в майбутньому задовольнить заяву Боржника про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, або заяву Боржника про перегляд заочного рішення суду.

Європейський Суд з прав людини в своїй практиці неодноразово зазначав, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (Рішення «Comingersoll S.A.» проти Португалії» (Comingersoll S.A. v. Portugal) 06.04.2000, № 35382/97; Рішення «Глоба проти України» (Globa v. Ukraine), 05.07.2012, № 15729/07, та інші).

Отже, державний виконавець зобов'язаний вчасно і в повному обсязі виконувати виконавчі дії, що кореспондується з вимогами норм статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

У своїй скарзі скаржник стверджує, що невинесення Виконавцем постанови про відкладення вчинення виконавчих дій за клопотанням Боржника є протиправним, оскільки, на його думку, не відповідає вимогам частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.

Наведений в цій нормі перелік підстав відкладення проведення виконавцем виконавчих дій, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Разом з тим, боржник в своїх клопотаннях не наводить доказів на підтвердження існування обставин, зазначених в переліку статті 32 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржником не зазначено про обставини, які позбавили його можливості скористатися правами, наданими йому Законом України «Про виконавче провадження», та не зазначає, якими саме правами він був позбавлений можливості скористатися, і якою саме нормою Закону України «Про виконавче провадження» ці права боржника передбачено.

Подання скаржником до суду заяви про перегляд заочного рішення та (або) заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не можуть бути підставами відкладення проведення виконавчих дій, оскільки подання таких заяв жодним чином не свідчить про позбавлення Боржника можливості скористатись правами, наданими йому Законом України «Про виконавче провадження».

Додатково, в своїх клопотаннях скаржник повідомляв державного виконавця про неможливість виконання рішення суду. Водночас скаржник жодним чином не обґрунтував таку неможливість, і не посилався на будь-які незалежні від його волі об'єктивні обставини, які б унеможливлювали виконання рішення суду в цивільній справі № 761/11256/17.

Отже, клопотання боржника про відкладення проведення виконавчих дій є необґрунтованими та безпідставними, виконавець правомірно залишив ці клопотання боржника без задоволення.

Скаржник також посилається на ту обставину, що ним подано до суду заяву про перегляд заочного рішення у справі № 761/11256/17, а також заяву про визнання виконавчого листа, виданого на виконання цього рішення таким, що не підлягає виконанню.

Сам факт подання цих заяв боржник вважає обставинами, які перешкоджають примусовому виконанню рішення, та обумовлюють відкладення чи навіть зупинення виконавчих дій.

Проте скаржник не позбавлений права звернутися до суду з заявою про поворот виконання рішення. Правовий інститут поворота виконання (ст. 444 ЦПК України в чинній редакції від 15.12.2017) передбачає можливість повернення стягувачем боржникові коштів чи іншого майна, стягнутого з боржника при примусовому виконанні скасованого судового рішення.

Окрім того, якщо рішення суду фактично виконано, а в подальшому виконавчий лист буде визнано судом таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, то повернення стягнутих коштів боржникові відбувається в порядку, встановленому ч. 4 ст. 432 ЦПК України.

Таким чином, за відсутності ухвали суду про поворот виконання рішення або ухвали суду про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, вимоги скарги Боржника щодо повернення стягнутих коштів на його рахунок є цілком безпідставними.

У своїй скарзі скаржник стверджує, що існує законодавчо встановлена заборона стягнення коштів з його рахунків, посилаючись на положення статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За змістом частини другої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для певних цілей.

Отже, зміст цієї норми встановлює цільове призначення коштів Фонду, і обмежує їх використання самим Фондом. Суб'єктом регулювання цієї норми є насамперед сам Фонд гарантування, вимоги цієї норми не поширюються на державних виконавців та органи виконавчої служби.

Водночас, норма цієї статті, а також Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і всього законодавства в цілому не містить ніякої заборони стягнення. Встановлено лише заборону накладення арешту та інших способів забезпечення позову.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець в своїй діяльності керується виключно виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

В правовідносинах, які виникають у зв'язку з примусовим виконанням судових рішень, норми Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальними відносно інших норм законодавства, а відтак мають перевагу в застосуванні.

Також варто зазначити, що доводи боржника щодо заборони стягнення коштів, не може бути взято до уваги судом після ухвалення рішення про таке стягнення. Оскільки рішення суду про таке стягнення вже ухвалено і набрало законної сили, та воно підлягає обов'язковому виконанню в силу принципа обов'язковості судового рішення (ст. 18 ЦПК України, пункт 9 частини другої статті 129, стаття 1291 Конституції України) як невід'ємної складової принципу верховенства права (пункт 1 частини третьої статті 3 ЦПК України, стаття 8 Конституції України).

В рішенні «Агрокомплекс проти України» (CJSC Agrokompleks v. Ukraine), № 23465/03, 06.10.2011, ЄСПЛ окремо наголосив, що обсяг зобов'язань держави-сторони Конвенції щодо гарантування "незалежного і безстороннього суду" відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, не обмежується судовою гілкою, а накладає зобов'язання на виконавчу та законодавчу гілки та інші державні установи, незалежно від їхнього рівня, поважати і дотримуватися судових рішень, навіть не погоджуючись з цими рішеннями.

Згідно з Рішення ЄСПЛ від 05.07.2012 у справі № 15729/07 «Глоба проти України», частина перша статті 6 Конвенції, серед іншого, захищає і гарантує своєчасне виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також в цьому Рішенні ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться в частині першій статті 6 Конвенції. Окрім того, ЄСПЛ в § 27 цього Рішення вказує, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

У своїй скарзі скаржник зазначає про укладення між ним та Національним банком України цивільно-правових угод, зокрема кредитного договору від 18.06.2014 № 1351 та додаткового договору застави від 21.07.2014 №2/1366, яким передано в заставу Національному банку України майнових прав за майбутніми надходженнями на рахунки Боржника.

На підтвердження чого, надає копію витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 22 жовтня 2014 року про заставу майнових прав згідно з договором від 03.10.2014 № 1401.

З цих мотивів скаржник вважає протиправним списання коштів з його рахунків державним виконавцем на виконання рішення суду у справі № 761/11256/17 на користь стягувача.

Наявність застави майнових прав, жодним чином не перешкоджає стягненню коштів з рахунків боржника. Окрім того, зміст обтяження полягає виключно в забороні відчуження предмету застави, і не містить заборони стягнення, навіть якщо б і предмет застави відповідав предмету стягнення. При здійснення списання коштів з рахунків Боржника, предмет обтяження (майнові права) не відчужується (не змінює власника), а відтак це обтяження жодним чином не порушується.

За змістом частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані стороною виконавчого провадження рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, державним виконавцем не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження» та його дії у виконавчому провадженні були законними та правомірними, а відтак подана скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 447 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, суб'єкт оскарження: державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіально управління юстиції у м.Києві Байрамов Т.Р., заінтересована особа: ОСОБА_3 про визнання протиправними бездіяльності та дій, визнання протиправною та скасування платіжної вимоги, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя