Справа № 128/138/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06.04.2018 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Ганкіної І.А.,

за участю секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнила.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2. Зазначає, що в шлюбі у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вказує, що фактично ще з 2016 року вони з чоловіком припинили шлюбні відносини, проживають окремо, тому вважає, що примирення між ними неможливе. За вказаних обставин просить суд розірвати даний шлюб.

Також позивач зазначає, що в період шлюбу нею та відповідачем набуто нерухоме майно, а саме: збудовано житловий будинок, що розташований за адресою: с. Вінницькі Хутори, вул. 8-го Березня, 39, Вінницького району Вінницької області, який позивач просить поділити, визнавши за нею право власності на 1/2 його частку, оскільки вказує, що угоди про добровільний поділ майна між нею та відповідачем не досягнуто.

В підготовче засідання сторони по справі не зявились.

Позивач ОСОБА_1 попередньо подала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 також попередньо подав суду письмову заяву про визнання позову, однак, просив врахувати, що позивач не намагалась врегулювати з ним спір в досудовому порядку, в звязку з цим відмовляється повертати позивачу сплачений нею судовий збір при подачі позову до суду.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (прізвище до реєстрації шлюбу Довгошиюк) ОСОБА_4 27 липня 1996 року зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану, про що зроблено актовий запис № 1337, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 297570 від 27.07.1996 року.

31 травня 1998 року в сторін по справі народився син ОСОБА_3, який в даний час є повнолітнім.

Згідно позовної заяви, сімейне життя у сторін по справі не склалось, в звязку з чим фактичні шлюбні відносини між ними припинено ще з 2016 року.

На примирення сторони по справі не погоджуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

З'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, обставини, викладені у позові, те, що позивач не бажає підтримувати подружні стосунки з відповідачем, їх взаємовідносини, суд вважає, що немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Також судом встановлено, що сторонами по справі позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 в період шлюбу набуто нерухоме майно, а саме: збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Вінницькі Хутори, вул. 8-го Березня, 39, Вінницького району Вінницької області, правовстановлюючий документ на який було видано на імя відповідача ОСОБА_2, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право власності на жилий будинок № 2225, виданого виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради на підставі рішення виконкому Вінницько-Хутірської сільської ради № 5 від 26.01.2001 року, в якому номер будинку зазначено як «6».

Факт будівництва зазначеного будинку в період шлюбу сторін по справі визнається відповідачем, тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування.

Відповідно до довідки № 489, виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 05.04.2018 року, у звязку з інвентаризацією вулиць села, будинок № 6 по вул. 8-го Березня перейменовано у будинок № 39 по вул. 8-го Березня. Власником даного будинковолодіння є гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно ксерокопії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по вул. 8-го Березня (6) 39 в с. Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області, виготовленого КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» станом на жовтень 2000 року, загальна площа будинку становить 66,8 кв.м., житлова площа становить 33,3 кв.м.

З ксерокопії домової книги для прописки громадян вбачається, що за адресою: с. Вінницькі Хутори, вул. 8-го Березня, 39, Вінницького району Вінницької області значаться зареєстрованими: позивач по справі ОСОБА_1, відповідач по справі ОСОБА_2 та син сторін по справі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною 1 статті 183 ЦК України визначено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

За вказаних обставин, суд вважає позовну вимогу позивача про поділ спільного сумісного майна подружжя обґрунтованою та законною, в звязку з чим вказані вимоги підлягають задоволенню.

За судовим рішенням слід поділити майно, яке є обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку № 39, що розташований по вулиці 8-го Березня, Вінницького району Вінницької області.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За вказаних обставин суд вважає, що визнання відповідачем в даному випадку позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб,тому можливо прийняти визнання відповідачем позову.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За вказаних обставин позивачу в рахунок повернення сплаченого нею судового збору, у звязку з визнанням відповідачем до початку розгляду справи по суті позову, підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 2 554 (дві тисячі пятсот пятдесят чотири) грн. 90 коп. (5 109,80 грн. 50% = 2 554,90 грн.).

В стягненні з відповідача на користь позивача в рахунок повернення сплаченого нею судового збору решти 50% відсотків сплаченого судового збору слід відмовити, оскільки позивачем, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 175 ЦПК України, суду не було надано відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору. Крім того, відповідач в поданій до суду заяві вказав, що йому не було відомо, що позивач має на меті звернутися з даним позовом до суду. Врегулювання спору в досудовому порядку позивач не проводилося.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 142, 200, 206, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 267, 268, 354, 430 п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 27 липня 1996 року у Вінницькому районному відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 1337 розірвати.

Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Поділити майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яке є обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку № 39, що розташований по вулиці 8-го Березня, Вінницького району Вінницької області.

Повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 2 554 (дві тисячі пятсот пятдесят чотири) грн. 90 коп.

В решті стягнення судового збору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ І.А. Ганкіна