Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 233/2582/17

провадження № 61-1911св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Головне управління Національної поліції в Донецькій області,

представник відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 3 листопада 2017 року у складі судді Малінова О. С. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Папоян В. В., Біляєвої О. М., Кішкіної І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь200 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу моральної шкоди завдано бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області ОСОБА_6, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно позивача і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні вказівок апеляційного суду Запорізької області, зазначених в ухвалі суду від 26 березня 2015 року, та Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області згідно ухвал суду від 28 травня 2015 року та від 09 червня 2015 року. Зазначав, що слідчий після отримання справи до свого провадження до 17 червня 2015 року, протягом

49 діб, не виконував цих вказівок, чим спричинив позивачу моральну шкоду.

Позивач вважає, що має право на отримання моральної шкоди з відповідачів, яку оцінив у 200 000 грн на підставі статей 16, 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області

від 03 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність слідчого органу досудового розслідування під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу, тому спеціальні підстави для застосування статті 1176

ЦК Українивідсутні. Ухвали слідчих суддів про визнання незаконною бездіяльності слідчого ОСОБА_6 не свідчать про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання цим шкоди позивачеві. Суд дійшов висновку, що у рамках Кримінально-процесуального Кодексу України право позивача на справедливе досудове розслідування поновлене ухвалами Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.

Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю слідчого ОСОБА_6 моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України.

Суд зазначив, що на момент скасування апеляційним судом Запорізької області вироку Дружківського міського суду Донецької області, так і до винесення 17 червня 2015 року ухвали слідчим суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області про обрання позивачу ОСОБА_1 запобіжного заходу, ані процесуальний стан позивача, ані існуюча міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою йому змінена не була.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 листопада 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність слідчих органу досудового розслідування в частині невжиття заходів щодо вирішення питання про обрання запобіжного заходу у встановлений законом строк, тому суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновок про відсутність спеціальної підстави для застосування положень частини першої статті 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд правильно застосував до спірних правовідносин норму матеріального права - статтю 1174 ЦК України, на підставі якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно висновків апеляційного суду, сама по собі наявність судового рішення щодо визнання незаконною бездіяльності слідчого та ухилення його від виконання вказівок суду не є відповідним доказом щодо доведеності усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності. Оскільки позивач не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів досудового розслідування, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

У касаційних скаргах, поданих у січні 2018 року, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просять скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, їхніми посадовими чи службовими особами, настає незалежно від вини цих органів та осіб, тобто і при випадковому завданні. Заявник зазначає, що за відсутності підстав для застосування статті 1176 ЦК України має право на відшкодування шкоди, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи на підставі статей 1173-1174 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що бездіяльність, вчинена слідчим СВ Костянтинівського МВ ГУ МВС України у Донецькій області ОСОБА_6, не забезпечила ОСОБА_1 адекватного захисту від тримання під вартою.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, мотивована тим, що суди не надали оцінку всім наявним у справі доказам, таким чином, не виконавши вимог процесуального закону відносно перевірки обґрунтованості позовних вимог, чим допустилися помилки у застосуванні норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції зазначив про неможливість посилатися позивачу на статтю 1176 ЦК України, в той час як саме частина шоста статті 1176 ЦК України відповідає обставинам, які склалися по даній справі.

Посилання суду на статтю 1167 ЦК України вважає законним, оскільки ця норма застосовується при стягненні моральної шкоди не з держави, а з фізичної особи при наявності доведеності її вини. Помилкові висновки суду першої інстанції повністю відповідають висновкам суду апеляційної інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідач Головне управління Національної поліції в Донецькій області просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін ухвалені у справі рішення.

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що судами належним чином досліджено доводи позивача та його представника щодо наявності у ОСОБА_1 права на стягнення з відповідача моральної шкоди відповідно до положень статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду».

Судом повно та всебічно вивчено доводи позивача та його представника, викладені у позовній заяві, під час судових засідань, а також надані ними докази.

Аргументи відзиву зводяться до того, що ухвалене судом рішення про відмову у задоволені позову про відшкодування шкоди є законним, з правильним застосуванням норм матеріального права та дотримання норм процесуального закону.

Відповідач вважає касаційну скаргу позивача безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ухвалою апеляційного суду Запорізької області

від 26 березня 2015 року скасовано вирок Дружківського міського суду Донецької області у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у скоєнні злочинів, передбачених пунктами 1, 6, 12 частини другої статті 115, частини четвертої статті 187, частини третьої статті 187, частини першої статті 263 КК України.

Відповідно до вказаної ухвали, ОСОБА_1 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та кримінальну справу відносно позивача направлено на додаткове розслідування прокурору Донецької області.

У мотивувальній частині ухвали апеляційний суд зазначив, що з урахуванням ступеня тяжкості злочинів, які інкримінуються вказаним особам, суд не вбачає підстав для зміни раніш обраного запобіжного заходу, але рекомендував органу досудового розслідування вмотивовано вирішити питання щодо виду запобіжного заходу відносно обвинувачених і в залежності від цього виду визначити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

29 квітня 2015 року заступником прокурора Донецької області Лівочка О. В. було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно вказано кримінального провадження та визначено орган досудового розслідування - Головне управління МВС України в Донецькій області.

За дорученням першого заступника начальника Костянтинівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області Галь В. І. досудове розслідування провадження доручено слідчому СВ Костянтинівського МВ ОСОБА_6

Ухвалами слідчих суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2015 року та від 09 червня 2015 року вказані скарги були задоволені частково: визнано незаконною бездіяльність слідчого ОСОБА_6 щодо ухилення від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, щодо приведення до відповідності запобіжного заходу зазначеній особі до вимог КПК України 2012 року та щодо ухилення від виконання вказівок апеляційного суду Запорізької області (ухвала від 28 березня 2015 року) і Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (ухвала

від 28 травня 2015 року).

17 червня 2015 року слідчим суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області задоволено клопотання слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У справі, яка переглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалами судів незаконна бездіяльність слідчого органу досудового розслідування під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу, тому спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України відсутні.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 440цс16.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У справі, що розглядається, позивач порушує питання про відшкодування шкоди, завданої йому в результаті протиправної бездіяльності, що полягає в ухиленні слідчим від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно нього і його тривалості та щодо ухилення від виконання вказівок апеляційного суду Запорізької області і Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.

Встановивши, що позивачем не доведено факту спричинення йому рішеннями та бездіяльністю слідчого ОСОБА_6 моральної шкоди, а наявність судового рішення щодо визнання незаконною бездіяльності слідчого та ухилення його від виконання вказівок суду безумовно не встановлює доведеність усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

При вирішенні спору суд правильно застосував до спірних правовідносин норму статті 1174 ЦК України.

Доводи касаційних скарг про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема неправильність посилання на статтю 1167 ЦК України, спростовуються наведеними вище нормами матеріального права, яким висновки судів відповідають.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, ухвалене ним рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області

від 3 листопада 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С.П. Штелик