Справа № 615/1615/17
Провадження № 2/615/149/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2018 року м. Валки
Валківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Логвінова А.О.,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Валківського районного суду Харківської області цивільну справу
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна"
про визнання недійсними договору фінансового лізингу, стягнення коштів,
ОСОБА_2 (далі по тексту ОСОБА_2, позивач) звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" (далі по тексту - ТОВ "Єврокар Україна", відповідач), в якому просить:
- визнати недійсним договір фінансового лізингу від 03.10.2017 року № 3471, укладений між ТОВ "Єврокар Україна" та ОСОБА_2;
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03.10.2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" укладений договір фінансового лізингу № 3471, відповідно до якого ТОВ "Єврокар Україна" взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль марки Ravon R2 comfort 1.25, вартістю 189000,00 грн., у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу. Вважає, що даний договір суперечить законодавству, оскільки у договорі чітко не визначений предмет фінансового лізингу, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики, договір не був нотаріально посвідченим, договір містить несправедливі умови, зокрема договір передбачає штрафні санкції у разі розірвання договору, необґрунтовані платежі на користь лізингодавця, інформацією про які позивач, при укладенні договору, не володів. Також позивач вказує, що сторони не погодили постачальника автомобіля, остаточно не визначили вартість предмету лізингу, що в свою чергу порушує його право, як споживача, на інформацію про продукцію. Окрім того, позивач зазначає, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що в свою чергу суперечить діючому законодавству.
Позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, у судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позов задовольнити, також в заяві зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача, повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, у судове засідання не з'являвся, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не надав.
За таких обставин, суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності сторін, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що 03.10.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого, ТОВ "Єврокар Україна" бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль марки Ravon R2 comfort 1.25, у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства (а.с. 10).
Відповідно до п. 9.1 договору фінансового лізингу від 03.10.2017 року № 3471 комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію (а.с. 16).
З наданих суду доказів встановлено, що договір, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата ОСОБА_2 не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору лізингоодержувачу не передавався.
Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України «Про захист прав споживачів» у їх системному зв'язку.
Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 статті 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Таким чином, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.
За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.
Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.
За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.
Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.
Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
При цьому, нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 18.01.2017 року № 6-648цс16.
Як було встановлено, договір фінансового лізингу від 03.10.2017 року № 3471, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна", нотаріально посвідчено не було, і так само договір в повному обсязі не виконаний.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вищевказаний договір фінансового лізингу є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення.
Крім того, положеннями розділу 12 договору встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
В свою чергу, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Отже, згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві.
Передбачена у розділі 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.
Крім того, спірний договір не містить істотної умови, а саме - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.
Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з п. п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Оскільки позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення з відповідача коштів сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину, вона є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Разом з тим, позовна вимога про визнання недійсним договору задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 128, 141, 247,259, 263-265, 268, 280-284, 288-289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Харківської області через Валківський районний суд Харківської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А.О. Логвінов