Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 617/1544/15-ц

провадження № 61-3117св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року у складі судді Король Т. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2016 року у складі суддів: Кірсанової Л. І., Гуцал Л. В., Трішкової І. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 01 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_4 було надано кредитні грошові кошти у розмірі 85 000,00 грн строком до 31 серпня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,9 % річних. Погашення кредиту, нарахованих відсотків та комісії повинно відбуватись щомісячно, відповідно до графіку погашення.

Відповідач свої зобов'язання не виконує, станом на 03 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 131 982,31 грн.

Відповідно до договору іпотеки від 01 вересня 2008 року ОСОБА_5 зобов'язалася відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань шляхом передачі в іпотеку будинку.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму заборгованості в розмірі 131 982,31 грн та у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 01 вересня 2008 року у сумі 131 982,31 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не виконує умови кредитного договору, внаслідок цього виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Заочне рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року змінено у частині розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором від 01 вересня 2008 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість по кредиту - 74 553,65 грн, заборгованість по відсоткам - 26 185,79 грн; пеню - 10 000,00 грн, а всього 110 739,44 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з врахуванням істотних обставин, а саме важкого матеріального становища відповідачів та відсутності негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд зменшив розмір пені з 31 242,87 грн до 10 000,00 грн.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за періоди з 04 березня 2009 року до 04 січня 2012 року, за червень та липень 2012 року, з 01 червня 2013 року до 31 жовтня 2013 року, за грудень 2013 року, за січень та квітень 2014 року банк зараховував усі платежі відповідача виключно на погашення заборгованості по відсоткам, а не тіла кредиту, що є порушенням умов договору. Банк не повідомив відповідача про наявність додаткової заборгованості під час підписання додаткової угоди. Умови кредитного договору є несправедливими відповідно до положень частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Додаткова угода не є невід'ємною частиною кредитного договору. Під час підписання додаткової угоди позивач не ознайомив відповідача з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 01 вересня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 6/5/04/2008/980-К/377, відповідно до якого банк надав ОСОБА_4 кредитні грошові кошти у розмірі 85 000,00 грн строком до 31 серпня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,9 % річних. Погашення кредиту, нарахованих відсотків та комісії повинно відбуватись щомісячно, відповідно до графіку погашення.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 01 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, за яким остання зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань, відповідно до договору щодо повернення наданого кредиту, сплати процентів та інших платежів, передбачених договором, на умовах та порядку, передбачених договором. Предметом іпотеки за договором є житловий будинок, загальною площею 52,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 свої зобов'язання відповідно до укладеного кредитного договору не виконав, тому виникла заборгованість по кредиту, відсотках та пені у розмірі 131 982,31 грн, яка відповідно до розрахунку складається з наступного: 74 553,65 грн - заборгованість по кредиту, 26 185,79 грн - заборгованість по відсоткам, 31 242,87 грн - пеня (а.с. 24-26).

09 лютого 2010 року, ОСОБА_4, уклав з банком додаткову угоду № 1 до (первісного) кредитного договору від 01 вересня 2008 року. На момент укладення додаткового договору боржник перебував у строковій заборгованості.

Предметом додаткового договору, було встановлення розміру відсоткової ставки, за користування кредитом, у розмірі 20,9 % відсотків річних.

Відповідно до п 2.8 Додаткового договору № 1, погашення заборгованості Позичальника за цим договором здійснюється у в наступній черговості: 1) прострочена заборгованість за нарахованими відсотками; 2) прострочена заборгованість за кредитом; 3) нараховані відсотки, строк сплати яких ще не сплинув; 4) строкова заборгованість за кредитом; 5) прострочена заборгованість за комісіями; 6) комісія; 7) неустойка.

Крім того, розмір щомісячної суми, необхідної для належного виконання зобов'язань, не змінився. За умовами первісного кредитного договору, погашення кредиту та відсотків за його користування здійснювалось відповідно до графіку, а після укладення додаткового договору, узгоджено, що позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно першого числа поточного місяця (п. 1.1.1 додаткової угоди).

У зв'язку з тим, що позичальник порушив умови договору щодо строку сплати та розміру сплати заборгованості по кредиту, з 02 березня 2009 року до 08 лютого 2010 року, відсотки за користування кредитом нараховувались у розмірі 41,8 % річних відповідно до п.п. 9.1-9.2 договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Задовольняючи частково позов, суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, тому виникла заборгованість, що підтверджена розрахунком, наданим банком, та яку слід стягнути в солідарному порядку з боржника та іпотекодавця.

Такі висновки судів не відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком.

Згідно із частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною першою статті 554 ЦК України передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники .

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Аналогічні положення містять частина перша статті 20 Закону України «Про заставу» та частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що застава (іпотека) і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-109цс14.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК 2004 року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 7 договору іпотеки від 01 вересня 2008 року іпотекодержатель має право вимагати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частини.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ПАТ «КБ «Надра» просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму заборгованості в розмірі 131 982,31 грн та у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення від імені іпотекодавця договору купівлі -продажу.

Проте, суд першої інстанції у порушення статей 10, 11 ЦПК України 2004 року 12, 89, 263 ЦПК України в чинній редакції на зазначені положення закону уваги не звернув, вийшовши за межі позовних вимог та не з'ясувавши, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшов неправильних висновків про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів на користь банку.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказані порушення вимог закону уваги не звернув, помилково погодився з висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення заборгованості за основним зобов'язанням із майнового поручителя.

Суди не врахували, що ОСОБА_5 є майновим поручителем і може нести відповідальність перед банком за невиконання ОСОБА_4 кредитних зобов'язань винятково за рахунок предмета іпотеки і шляхом, предбаченим статтею 7 договору іпотеки від 01 вересня 2008 року.

Відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судами неправильно застосовані статті 554, 572 ЦК України, суд касаційної інстанції, переглядаючи відповідні судові рішення, дійшов висновку про вихід за межі касаційної скарги.

Разом із тим, установивши, що позичальник порушив умови договору щодо строку сплати та розміру сплати заборгованості по кредиту з 02 березня до 08 лютого 2010 року, суд апеляційної інстанції не дав оцінки доводам апеляційної скарги щодо розміру заборгованості за такі періоди: за червень та липень 2012 року, з 01 червня 2013 року до 31 жовтня 2013 року, за грудень 2013 року, за січень та квітень 2014 року, а також не дав оцінки розрахунку заборгованості, що наданий ОСОБА_4

За таких обставин колегія суддів вважає, що суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, рішення судів не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного застосування норм матеріального права, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 414, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк