Справа № 509/4954/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_5 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

12 грудня 2017 року, представник позивачів ОСОБА_1 та інших (всього 5 осіб) звернувся до суду з вказаними позовами, які за його клопотанням, на підставі ч. 2 ст. 188 ЦПК України ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.02.2018 р. були об'єднані в одне провадження, в яких, посилаючись на порушення відповідачами під час ухвалень оскаржуваних рішень вимог ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядок розроблення містобудівної документації, затвердженої Наказом № 290 від 16.11.2011 р. Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства, ст. 152 ЗК України та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» просив суд, визнати недійсними : рішення 22 сесії VII скликання Таїровської с/р № 748-VII від 22.08.2017 р. «Про відмову ОСОБА_1 в передачі безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0603 га по АДРЕСА_1», зобов'язати Таїровську с/р повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про одержання ним у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р., зобов'язати Таїровську с/р надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі клопотання ОСОБА_1 про одержання у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р. та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 500000 грн. ; рішення 22 сесії VII скликання Таїровської с/р № 743-VII від 22.08.2017 р. «Про відмову ОСОБА_2 в передачі безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0658 га по АДРЕСА_1», зобов'язати Таїровську с/р повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 про одержання ним у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р., зобов'язати Таїровську с/р надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі клопотання ОСОБА_2 про одержання у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р. та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 моральну шкоду 500000 грн. ; рішення 22 сесії VII скликання Таїровської с/р № 744-VII від 22.08.2017 р. «Про відмову ОСОБА_3 в передачі безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0712 га по АДРЕСА_1», зобов'язати Таїровську с/р повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 про одержання ним у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р., зобов'язати Таїровську с/р надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі клопотання ОСОБА_3 про одержання у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р. та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_3 моральну шкоду 500000 грн. ; рішення 22 сесії VII скликання Таїровської с/р № 745-VII від 22.08.2017 р. «Про відмову ОСОБА_4 в передачі безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0678 га по АДРЕСА_1», зобов'язати Таїровську с/р повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 про одержання ним у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р., зобов'язати Таїровську с/р надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі клопотання ОСОБА_4 про одержання у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р. та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_4 моральну шкоду 500000 грн. та рішення 22 сесії VII скликання Таїровської с/р № 750-VII від 22.08.2017 р. «Про відмову ОСОБА_5 в передачі безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0617 га по АДРЕСА_1», зобов'язати Таїровську с/р повторно розглянути клопотання ОСОБА_5 про одержання ним у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р., зобов'язати Таїровську с/р надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі клопотання ОСОБА_5 про одержання у власність земельної ділянки від 21.07.2017 р. та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_5 моральну шкоду 500000 грн.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_5 та представник позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за нотаріально-посвідченою довіреністю Яковенко О.В. в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду свої письмові клопотання, в яких повністю підтримали свої позови, просили їх задовольнити і слухати справу за їх відсутності (а.с. 172-175 т. 2).

Представник відповідачі Таїровської с/р в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надіславши до суду свої письмові відзиви на позовні заяви, в яких просив суд відмовити у задоволенні всіх позовів, мотивуючи їх безпідставністю, необґрунтованістю, враховуючи відсутність у письмових заявах всіх позивачів з приводу безоплатної передачі їм земельних ділянок цільового призначення земельних ділянок за вказаними адресами (місцезнаходженнями) та відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не передбачено містобудівною документацією, якою регулюються планування і забудова, і на вказаній ділянці, відповідно до рішення Таїровської с/р № 641-VI від 26.04.2012 р. «Про визнання актуальною наявної містобудівної документації, якою регулюється планування і забудова населених пунктів смт. Таїрове, с. Мізікевича, с. Балка на території Таїровської с/р» планується розміщення об'єктів містобудування для суспільних потреб (будівництво вуличної мережі, проїздів, доріг загального користування, тощо), а також надіславши до суду письмові клопотання про слухання справи за його відсутності (а.с. 150-158 т. 2).

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відповідно до ст.ст. 12,39 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин та території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Використання земель житлової та громадської забудови - здійснюється відповідно до Генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і правил.

Умовами статті 116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами, здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема - у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом, один раз по кожному виду використання.

Часинами 6-11 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 3 ст. 123 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Приписами статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах : для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 га, в містах - не більше 0,10 га.

Стаття 122 ЗК України передбачає - сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частинами 1 та 2 статті 159 ЗК України передбачено, що земельні спори розглядаються органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у місячний термін з дня подання заяви.

Статті 29,50 Закону України «Про землеустрій» передбачають, що документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов'язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна для об'єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Порядком ведення Державного земельного Кадастру, затвердженого Постановою КМУ № 1051 від 17.10.2012 р. - визначена картографічна основа Державного земельного Кадастру.

При чому, аерофототопографічні, ортофотоплани та космічні знімки - не належать до графічних матеріалів.

Стаття 33 Закону України «Про землеустрій» встановлює, що юридичні та фізичні особи мають право користуватися матеріалами Державного фонду документації із землеустрою з дотриманням вимог цього Закону, інших законів України і Положення про Державний фонд документації із землеустрою. При користуванні документацією з Державного фонду документації із землеустрою забороняється: копіювання топографічних, картографічних, аерозйомочних та інших матеріалів без відповідного на те дозволу; передача вихідних матеріалів (їх копій) іншим особам без спеціального дозволу, якщо це не передбачено умовами користування відповідними матеріалами; передача документації із землеустрою, яка є носієм відомостей, що становлять державну таємницю, організаціям, які не мають належних умов для забезпечення її зберігання. У разі втрати документації із землеустрою, що становить державну таємницю, користувачі зобов'язані повідомити про це Державний фонд документації із землеустрою та інші державні органи відповідно до законодавства України. Надання відомостей, що містяться в документації із землеустрою, здійснюється в порядку, встановленому законодавством України.

Статтею 33 Закону України «Про місце самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження : підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів. Реєстрація суб`єктів права власності на землю, реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі, видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею. Організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою.

Стаття 34 цього ж Закону передбачає - виключно на пленарних засіданнях селищної ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Як вбачається зі ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Статтею 144 Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування та зазначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законом України зупиняється у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. із змінами, внесеними з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 р. № 2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України від 05.06.2003 р. № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай), вирішує відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України від 19.06.2003 р. № 973-IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів).

В інших випадках - суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

При чому, при розгляді справ за адміністративними позовами до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування про визнання неправомірною бездіяльності щодо нерозгляду заяви про надання земельної ділянки в оренду, про передачу земельної ділянки у власність, суди вправі зобов'язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про надання в оренду (передачу у власність), що не належить до компетенції суду.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - генеральний план населеного пункту - це містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» - містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для : вирішення питань раціонального використання територій, регулювання розселення; підготовки обгрунтованих пропозицій щодо встановлення та зміни меж населених пунктів; підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації; вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Розробка містобудівної документації здійснюється проектними організаціями, іншими юридичними особами, які мають ліцензії на виконання відповідних робіт, що видаються в порядку, встановленому законодавством. Види, склад, порядок розробки та затвердження містобудівної документації визначаються законодавством. Порядок проведення експертизи містобудівної документації визначається Кабінетом Міністрів України. Зміни до містобудівної документації вносяться рішенням органу, який затвердив містобудівну документацію, за поданням відповідного спеціально уповноваженого органу з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Як встановив суд, 21.07.2017 р. позивач ОСОБА_1 та інші (всього 5 осіб) звернулися до Таїровської с/р з клопотаннями про одержання безоплатно у власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку (ОСОБА_1, площею 0,0603 га, ОСОБА_2, площею 0,0658 га, ОСОБА_3, площею 0,0712 га, ОСОБА_4, площею 0,0678 га, ОСОБА_5, площею 0,0617 га) за адресою : АДРЕСА_1 в чому їм було відмовлено оспорюваними рішеннями 22 сесії VII скликання Таїровської селищної ради №№ 748-VII, 743-VII, 744-VII, 745-VII, 750-VII від 22.08.2017 р. у зв'язку з тим, що відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель у споруд (присадибна ділянка) не передбачено містобудівною документацією, якою регулюється планування і забудова, та інше використання населеного пункту (а.с. 13,89,164 т. 1, а.с. 13,87 т. 2).

Суд з'ясував, що 16.08.2017 р., на засіданні постійної комісії Таїровської с/р з питань земельних відносин, аграрної політики, адміністративно - територіального устрою, екології та рекреаційної діяльності були розглянуті заяви всіх позивачів з проханням безоплатної передачі їм у власність вищевказаних земельних ділянок та після вивчення вказаних питань, членами комісії було рекомендовано селищній раді відмовити позивачам в задоволенні їхніх заяв про безоплатну передачу їм у власність вищевказаних земельних ділянок з підстав того, що всі вищевказані земельні ділянки відповідно до генерального плану забудови ж/м «Чорноморка» с. Мізікевича (с. Лиманка), який відповідно до рішення Таїровської с/р № 641-VI від 26.04.2012 р. «Про визнання актуальною наявної містобудівної документації, якою регулюється планування і забудова населених пунктів смт. Таїрове, с. Мізікевича, с. Балка на території Таїровської с/р» є чинною містобудівною документацією населеного пункту, розташована на землях загального користування, на яких планується розміщення об'єктів містобудування для суспільних потреб (будівництво вуличної мережі, проїздів, доріг загального користування, тощо), про що було поставлено до відома всіх позивачів листом Таїровської с/р від 11.09.2017 р. № Б-73 на запит щодо отримання публічної інформації від 05.09.2017 р. ГО «Організація учасників АТО «Булава», членами якої є позивачі (а.с. 14-58,60-65,90-133,135-140,165-208,210-215 т. 1, а.с. 14-57,59-64,88-131,133-138 т. 2).

Таким чином, беручи до уваги норми вищевказаного законодавства України, а також те, що всі позивачі зверталися до відповідачів з заявами про безоплатну передачу їм зазначених вище земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 - земельних ділянок такого цільового призначення за вказаним позивачами місцезнаходженням немає та не існує, відповідачами були прийняті оскаржувані рішення про відмову всім позивачам в безоплатній передачі їм земельних ділянок.

Як встановив суд, будь-яких порушень з боку Таїровської с/р порядку розгляду всіх заяв позивачів про безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок судом не встановлено з огляду на вищевказане розпорядження голови Таїровської с/р № 59-ср від 10.08.2017 р. про 22 сесію Таїровської с/р до порядку денного за № 76, до якої були включені питання по розгляду заяв всіх позивачів ОСОБА_1 та інших (всього5 осіб) про безоплатну передачу їм у власність вищевказаних земельних ділянок, які були передані разом із додатками на розгляд постійної комісії Таїровської с/р з питань земельних відносин, аграрної політики, адміністративно - територіального устрою, екології та рекреаційної діяльності, яка 16.08.2017 р. провела своє чергове засідання, на якому були розглянуті всі надані позивачами матеріали до їхніх заяв, досліджені обставини, наслідком чого стало ухвалення висновку комісії про відмову в задоволенні вищевказаних заяв позивачів з підстав, описаних вище, що було відображено в оскаржуваних рішеннях відповідачів від 22.08.2017 р.

При чому, відповідно до п. 6.1.11 Регламенту Таїровської с/р 7-го скликання, який є додатком до рішення селищної ради від 13.11.2015 р. № 2-VII, за результатами вивчення і розгляду питань - постійної комісії готують висновки і рекомендації, які приймаються простою більшістю голосів від загального складу комісії і підписуються її головою, а в разі його відсутності - секретарем (а.с. 31-54 т. 1).

Згідно із п. 9.3.7 Регламенту - проекти рішень селищної ради подаються до розгляду на сесії в порядку, встановленому цим Регламентом.

Пунктом 9.3.14 Регламенту передбачено, що за дорученням селищного голови, підготовка остаточного варіанту проекту рішення селищної ради може бути покладена на відповідну постійну комісію селищної ради, а згідно п. 9.3.17 Регламенту - підготовка та розгляд проектів рішень депутатськими комісіями здійснюються у відповідності з затвердженим Положенням про них. Рішення депутатських комісій приймаються на засіданнях цих органів більшістю голосів від їх складу з огляду на те, що пп. 3 п. 2.14 Положення про постійні комісії Таїровської с/р 7-го скликання, за результатами обговорення питань на засіданнях постійних комісій проводиться шляхом відкритого, поіменного або закритого голосування простою більшістю голосів присутніх членів комісії, які можуть готувати проекти рішень, що пропонуються до розгляду селищній раді на черговій сесії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при розгляді заяв ОСОБА_1 та інших 5-ти осіб (позивачів) та при прийнятті оспорюваних рішень, Таїровською с/р було повністю дотримано відповідний порядок їх розгляду, відповідачі діяли в межах своїх повноважень з дотриманням норм чинного законодавства України, а тому, беручи до уваги відсутність будь-якої вини з боку Таїровської с/р та відсутності жодних підстав для стягнення з відповідачів на користь кожного з позивачів моральної шкоди у розмірі 500000 грн. кожному позивачу - суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вказаних вимог як в безпідставних і необґрунтованих, які не базуються на нормах Закону, зокрема ст.ст. 23,1167 ЦК України та таким, що не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, спричинення позивачам будь-якої безпідставної моральної шкоди.

Отже, суд дійшов висновків, що оспорювані рішення Таїровської с/р були прийняті на підставі і у відповідності до вимог Закону України «Про землеустрій», Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про основи містобудування», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст. 12,39,116,118,121,123,152,159 ЗК України, а тому в задоволенні безпідставного позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 23,1167,1173 ЦК України, Законом України «Про землеустрій», Конституцією України, ст.ст. 33,34 Закону України «Про місцеве самоврядування», Законом України «Про основи містобудування», Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст. 12,39,116,118,121,123,152,159 Земельного Кодексу України, Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. із змінами, внесеними з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 р. № 2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_5 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гандзій Д.М.