АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/6126/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3011/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Воронцова Катерина Олексіївна про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна в порядку спадкування, визнання заповіту частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна, визнання заповіту частково недійсним.

Зазначав, що в 1994 році познайомився з ОСОБА_6, після чого вони почали спілкуватись, а потім зустрічатись та у 1995 році - проживати в належній ОСОБА_6 квартирі АДРЕСА_1 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільно видатки, дбали один про одного, а у 1998 році почали будівництво будинку на належній ОСОБА_6 земельній ділянці в садовому товаристві «Турист», який було введено в експлуатацію у 2012 році й для якого позивач здійснював придбання будівельних матеріалів, будував його своїми руками та за допомогою друзів.

В обґрунтування позовних вимог позивач також зазначав, що у 2010 році ОСОБА_6 дізналась про своє захворювання на онкологічне захворювання й була прооперована, а в 2013 році їй зробили повторну операцію, у зв'язку з чим ОСОБА_6 з позивачем продали квартиру АДРЕСА_1 за 65 000 дол. США й на вказані кошти і власні збереження позивача придбали квартиру АДРЕСА_2, а частина вилучених коштів яка залишилася, пішла на лікування ОСОБА_6

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив:

встановити факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 24 грудня 2015 року;

визнати квартиру АДРЕСА_2 та садовий будинок НОМЕР_1 з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_3 - спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6;

визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та на 1/2 частину будинку НОМЕР_1 с/рада Садівська, «Турист», садове товариство масиву «Левада»;

визнати частково недійсним заповіт, складений 06 липня 2015 року ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воронцовою К.О. у реєстрі за № 796, в частині заповідання ОСОБА_3 Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 та Ѕ частини садового будинку НОМЕР_1 з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_3.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року позов задоволено, вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, необґрунтоване невраховування показів свідків відповідача, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, за змістом, що в справі не міститься належних і достовірних доказів ведення позивачем та померлою ОСОБА_6 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, а позивачем не надано доказів того, що в нього реально були вказані ним заощадження. Окрім цього, судом прийнято як встановлені докази підтвердження позовних вимог фотокартки та покази свідків позивача, між тим не вказано які саме докази приймалися до уваги, на підставі яких доказів здійснено висновок про обставини знайомства, а висновок суду про дружній характер стосунків між позивачем та ОСОБА_6 не може бути підставою для встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_3 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_4, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, з січня 1995 року ОСОБА_4 та нині покійна ОСОБА_6 проживали разом в належній ОСОБА_6 квартирі АДРЕСА_1, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу: вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільно видатки, дбали один про одного.

Встановлено, що 05 липня 2013 року ОСОБА_6 продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 за 536000 грн., що еквівалентно 65 000 дол. США й 17 липня 2013 року за 260000 грн., що еквівалентно 32528,46 дол. США, придбала квартиру АДРЕСА_2 (а.с.36 т., а.с.65 т.2).

24 грудня 2015 року ОСОБА_6 у віці 59 років померла (а.с.9 т.1).

Відповідно до справи, з 1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 почали облаштування належної останній земельної ділянки в садовому товаристві «Турист», згодом побудували садовий будинок, який був введений в експлуатацію в 2012 році.

Встановлено, що на праві приватної власності за ОСОБА_6 зареєстровано наступне нерухоме майно: житловий будинок НОМЕР_1 у садовому товаристві масиву «Левада» належить на праві власності; квартира АДРЕСА_2 (а.с.20, 21, 35 т.1).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_6 06 липня 2015 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воронцовою К.О., зареєстрований у реєстрі за № 796, за яким заповіла спірні квартиру та садовий будинок ОСОБА_3 (а.с.197-219 т.1).

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України (у редакції на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази й висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які, за законом, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням зазначеного та долучених до справи доказів, апеляційний суд визнає законними й обґрунтованими висновки суду першої інстанції про проживання ОСОБА_4 та померлої ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 24 грудня 2015 року, визнання частково недійсним заповіту від 06 липня 2015 року в частині заповідання ОСОБА_3 Ѕ частини садового будинку НОМЕР_1 з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_3 з визнанням права власності на Ѕ частини вказаного садового будинку за ОСОБА_4

Твердження апеляційної скарги про недоведеність спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6, неналежність доказів наданих позивачем - фотографій, показів свідків, - безпідставні.

Як убачається з матеріалів справи, з 07 вересня 1993 року ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебував (а.с.6, 209-210 т.1).

В підтвердження спільного проживання, ведення спільного побуту, проведення спільних свят, відпусток, відпочинку до справи долучені фотографії, які зроблені в різні роки з приводу різних подій, на яких зображені позивач та ОСОБА_6 в теплих дружніх відносинах, а також друзі та близькі (а.с.133-152 т.1).

Згідно договору підряду № 2443 від 14 серпня 2013 року між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір підряду, відповідно до умов якого позивач замовив виготовлення та встановлення металопластикової продукції - облаштування балкону АДРЕСА_2, вартістю 15 000 грн.

Актом виконаних робіт підтверджено виконання умов договору 20 серпня 2013 року (а.с.74-77 т.1).

Отже, саме позивач вчинив дії щодо облаштування помешкання, в якому проживав разом з ОСОБА_6

Встановлюючи обставину щодо спільного проживання однією сім'єю позивача та ОСОБА_6 судом першої інстанції було безпосередньо досліджено докази, допитано численних свідків, заявлених як позивачем, так і відповідачем.

Зокрема, показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 було підтверджено обставини щодо спільного проживання позивача та ОСОБА_6, ведення ними спільного господарства та спільного будівництва будинку.

Встановлено, що обставину щодо факту спільного проживання позивача та ОСОБА_6 було підтверджено й сусідами ОСОБА_6, а не лише родичами чи друзями позивача або відповідача, тобто особи неупереджені та незацікавлені, а отже, посилання апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що показання свідків ОСОБА_16 ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 районним судом не взято до уваги з підстав їх не підтвердження та суперечності іншим доказам по справі, в тому числі у зв'язку із нетривалістю та епізодичністю їх перебування у садовому будинку.

Вказуючи на те, що судом зроблені висновки за відсутності належних та допустимих доказів, скаржник в апеляційній скарзі не зазначає, чому він вважає, що показання свідків не стосуються предмета доказування або що свідчить про те, що такі докази були одержані з порушенням встановленого законом порядку, тобто в чому полягає неналежність та недопустимість вказаних доказів у відповідності до вимог ст.ст. 77-78 ЦПК України, а отже, доводи апеляційної скарги в цій частині оцінюються критично.

Оскільки положення ст. ст. 60, 74 СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, застосовується в частині прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу можливе з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

За таких обставин, аналізуючи докази наявні в матеріалах справи, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 24 грудня 2015 року.

Не спростовують встановлені судом обставини й долучені до справи докази звернення покійної за матеріальною допомогою з посиланням на те, що вона одинока, остільки відсутність реєстрації шлюбу давали реальні можливості на отримання такої допомоги.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Встановлено, що на підставі рішення 3 сесії ХХІІ скликання Садівської сільської Ради народних депутатів від 22 лютого 1995 року ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,064 га на території Садівської сільської ради (а.с.11-12 т.1).

Рішенням № 33 від 12 серпня 2012 року Садівською сільською радою Баришівського району Київської області надано дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на садовий будинок та господарські будівлі та споруди на території АДРЕСА_3, буд. НОМЕР_1 Будинок був введений в експлуатацію в 2012 році (а.с.19-33 т.1).

Згідно даних технічного паспорта на садовий будинок СТ «Турист» №121, загальна площа будинку становить 44,7 кв.м., житлова - 31,4кв.м., який побудовано у 2006 році (а.с.13-18 т.1).

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 здійснили будівництво садового будинку з господарськими спорудами, розташованими на земельній ділянці в садовому товаристві «Турист».

Обставини спільного будування та облаштування садового будинку позивачем разом з ОСОБА_6 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, зі змісту яких убачається, що ОСОБА_4 та покійна ОСОБА_6 були їх сусідами по дачі в СТ «Турист» й знали їх як сім'ю, подружжя, які допомагали один одному, спільно будували садовий будинок й доглядали за земельною ділянкою.

Свідок ОСОБА_15 пояснював, що допомагав позивачу будувати дачу в СТ «Турист», який і розраховувався з ним за зроблену роботу. ОСОБА_6 представила ОСОБА_4 її чоловіком. Садовий будинок був повністю побудований ним разом з позивачем.

Долучені до справи докази свідчать про те, що позивач працював, отримував доходи.

Про безпосередню участь ОСОБА_23 у будівництві садового будинку з господарськими спорудами свідчать наявні саме у нього первинні бухгалтерські документи, квитанції, товарні чеки, пов'язані з придбанням будівельних матеріалів та інструментів, копії яких долучено до справи : піно блоків, відсіву гранітного, цегли, щебеню, цементу, бетону, покрівельних матеріалів, сітки, плитки, металевих виробів та інш. (а.с.42-59 т.1).

Отже, спірний садовий будинок було побудовано ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в період їх проживання як подружжя, без реєстрації шлюбу, за спільні кошти.

З огляду на викладене, а також матеріали справи, у їх сукупності, суд визнає обґрунтованими висновки районного суду щодо правомірності вимог в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину будинку НОМЕР_1 с/рада Садівська, «Турист», садове товариство масиву «Левада», й визнання у зв'язку з чим у відповідності до вимог ст.203, 215 ч.1 ЦК України частково недійсним заповіту.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 погодитися неможливо, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період проживання як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, але за особисті кошти одного з них, це майно не може вважатися об'єктом їх спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період спільного проживання як подружжя не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що залишилося поза увагою суду.

Позивачем не оспорюється факт набуття ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_4 визнав, що вказана житлова нерухомість належала лише покійній.

Не містять матеріали справи й доказів придбання позивачем та померлою квартири АДРЕСА_2 за спільні кошти.

Зі справи убачається, що 05 липня 2013 року ОСОБА_6.В. була продана належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_2 за 536000 грн., що еквівалентно 65 000 дол. США, й 17 липня 2013 року за 260000 грн., що еквівалентно 32528,46 дол. США, була придбана квартира АДРЕСА_2 (а.с.36 т.1, а.с.65 т.2).

Зазначені обставини свідчать проте, що різниця від купівлі-продажу квартир склала суму, еквівалентну 34471,54 дол. США., що залишилося поза увагою суду та належної оцінки в судовому рішенні.

Місцевий суд не врахував, що квартира АДРЕСА_1, не визнана об'єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_6, набута у власність покійною до 01 січня 2004 року.

Вказана нерухомість належала на праві приватної власності ОСОБА_6 одноособово, в якій ОСОБА_4 не був зареєстрований і за кошти, отримані від реалізації вказаної квартири, покійною було придбано спірну квартиру АДРЕСА_2

Твердження позивача про хворобу ОСОБА_6.В. та необхідності грошей на її лікування, що і стало підставою продажу квартири АДРЕСА_1 та придбання квартири АДРЕСА_2, колегія суддів оцінює критично, остільки розмір залишених після продажу квартири на вул. Тростянецькій коштів є достатнім на подальше лікування, а долучені квитанції про купівлю лікарських засобів не вказують на понесення цих витрат саме позивачем.

При цьому, колегія суддів визнає необґрунтованими неврахування районним судом показань свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_24 та ОСОБА_20 в частині їх пояснень про те, що ОСОБА_6, продавши 2-кімнатну квартиру, купила 1-кімнатну квартиру, а за решту коштів лікувалася.

Отже, матеріалами справи доведено, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, належного на праві приватної власності лише ОСОБА_6, а тому своєю власністю покійна за життя розпорядилася на власний розсуд, склавши заповіт на ім'я ОСОБА_3

Зазначене свідчить про те, що районний суд з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав до визнання спірної квартири спільним майном, Ѕ якої належить ОСОБА_4

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6, визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 визнання частково недійсним заповіту, складеного 06 липня 2015 року ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воронцовою К.О., запис у реєстрі за № 796, в частині заповідання ОСОБА_3 Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 підлягає скасуванню, а по справі в цій частині слід ухвалити нове рішення про відмову у позові.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю; визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 визнання частково недійсним заповіту, складеного 06 липня 2015 року ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воронцовою Катериною Олексіївною у реєстрі за № 796, в частині заповідання ОСОБА_3 Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: