Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 312/42/16-ц

провадження № 61-5891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Відділ державної реєстрації Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області, Управління Держземагенства у місті Енергодарі Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року у складі судді Кругового В. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати за час користування земельною ділянкою. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що її матері ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 8,8137 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 14 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки НОМЕР_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її матір померла. 08 червня 2013 року державним нотаріусом Енергодарської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зроблено відповідний запис у державному акті про перехід до неї права власності на земельну ділянку. Незважаючи на те, що до неї перейшли усі права та обов'язки орендодавця за договором оренди землі від 14 березня 2012 року, орендар ОСОБА_2 в порушення умов цього договору з 2012 року ні її матері, ні їй орендну плату не сплачував. Посилаючись на те, що з боку відповідача мала місце систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою, просила суд розірвати вищевказаний договір оренди землі, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, стягнути з відповідача на її користь заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 39 011 грн 80 коп., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 1 408 грн, пеню, нараховану відповідно до пункту 14 договору, в розмірі 3 626 грн 19 коп., та понесені судові витрати.

Рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 39 319 грн 37 коп. орендної плати за користування земельною ділянкою з урахуванням індексу інфляції. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 551 грн 21 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матір позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до настання часу виплати орендної плати у 2012 році. Усі права та обов'язки орендодавця за договором оренди землі перейшли до ОСОБА_1 з 08 червня 2013 року. З часу виникнення у позивача права на отримання орендної плати вона жодного разу не зверталася до ОСОБА_2 за її виплатою і не надавала орендарю документів, які б підтверджували таке право. У діях відповідача немає систематичної несплати орендної плати, оскільки протягом чотирьох років він взагалі не знав про те, що повинен сплачувати орендну плату саме позивачу. Тому договір оренди не може бути розірваний з наведеної підстави. Вимоги позивача про стягнення 3 % річних та пені не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не були порушені умови оспорюваного договору, позивач сама не повідомила орендаря про те, що до неї перейшло право на отримання орендної плати. ОСОБА_1 має право на отримання такої плати за договором оренди за 2012 - 2015 роки, оскільки до неї як нового власника земельної ділянки перейшли усі права та обов'язки орендодавця за цим договором.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1Т. М. відхилено, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

06 вересня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про розірвання договору оренди землі і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановивши факт несплати відповідачем протягом чотирьох років поспіль орендної плати за землю, що є систематичним порушенням умов договору оренди, суди безпідставно не розірвали цей договір. Крім цього, на час укладення договору оренди відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець і використовував земельну ділянку у підприємницькій діяльності. У грудні 2012 року ОСОБА_2 припинив цю діяльність, а тому слід вважати, що договір оренди землі також є припиненим на підставі абзацу 6 частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі».

19 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді інші учасники справи не подали відзивів на касаційну скаргу.

02 лютого 2018 року справу № 312/42/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позову про стягнення орендної плати за час користування земельною ділянкою не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з статтею 792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі -це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 належала земельна ділянка загальною площею 8,8137 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Трудової сільської ради Великобілозерського району Запорізької області.

14 березня 2012 року між ОСОБА_3 (далі - орендодавець) та ОСОБА_2 (далі -орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки НОМЕР_2, за яким орендодавець надала, а орендар прийняв у строкове платне користування вказану земельну ділянку.

Договір оренди зареєстрований у Відділі Держкомзему у Великобілозерському районі Запорізької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 травня 2012 року за № 01154.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Згідно з пунктом 40 договору оренди перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Після смерті ОСОБА_3 право власності на вищевказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 08 червня 2013 року державним нотаріусом Енергодарської державної нотаріальної контори Запорізької області, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

В обґрунтування вимог про розірвання договору оренди від 14 березня 2012 року позивач ОСОБА_1 як новий власник переданої в оренду земельної ділянки посилалася на те, що орендар ОСОБА_2, починаючи з 2012 року систематично не сплачував орендну плату.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду, зокрема на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту д) частини першої статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Згідно з пунктами 9 та 10 договору оренди орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі - 6 167 грн. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Пунктом 11 договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься один раз на рік до 20 грудня.

За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Сторона, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини (пункти 41 і 42 договору оренди).

Установлено, що мати позивача ОСОБА_3 померла до першої виплати орендної плати. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 червня 2013 року позивач не повідомляла орендаря про те, що вона є новим власником земельної ділянки, за отриманням орендної плати особисто не зверталася, будь-які банківські рахунки для її перерахування не надавала.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що пред'явлений ОСОБА_1 позов у частині розірвання договору оренди земельної ділянки не підлягає задоволенню, оскільки відсутня підстава для розірвання цього договору - систематична несплата орендної плати з вини орендаря.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір оренди землі є припиненим на підставі абзацу 6 частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» (договір оренди землі припиняється в разі ліквідації юридичної особи - орендаря) - у зв'язку з припиненням відповідачем підприємницької діяльності, в якій він використовував спірну земельну ділянку, не заслуговують на увагу, оскільки оспорюваний договір був укладений між фізичними особами, орендар ОСОБА_2 не був заначений у ньому як суб'єкт підприємницької діяльності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак