Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 278/156/16-ц

провадження № 61-6207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач)

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Тетерівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, Третя житомирська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області в складі судді Дубовік О. М. від 03 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області в складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М. від 14 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та право користування присадибною земельною ділянкою в Ѕ її частині загальною площею 0,25 га. за цією ж адресою; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2008 року, видане державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., форма власності приватна, розмір частки 1/1, за реєстраційним номером у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 23557883.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько ОСОБА_5, якому належав зазначений вище житловий будинок та земельна ділянка. Після смерті батька вона проживала з матір'ю ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. На момент смерті батьків вона була малолітньою і перебувала під опікою тітки, з якою проживала у м. Житомирі. Про існування спадкового майна вона дізналася від далеких родичів лише наприкінці 2015 року. Вважає, що ОСОБА_4, яка є її бабусею, неправомірно володіє всім спадковим майном.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 31 липня 2008 року на ім'я ОСОБА_3, нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Андрус А. В., зареєстроване в реєстрі за № 2-1555. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року Вирішено питання про судові витрати.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачем порушено право позивача на обов'язкову частку у спадковому майні, оскільки позивач як малолітня дитина спадкодавця ОСОБА_5, мала право на обов'язкову частку в розмірі, встановленому статтею 535 ЦК УРСР. Суд вважав за можливе визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину видане на ім'я відповідача в повному обсязі, з урахуванням того, що таке свідоцтво видано помилково саме за заповітом, оскільки заповіт ОСОБА_5 на ім'я відповідача не складався.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд. погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив, що місцевий суд правильно не застосував строки позовної давності до виниклих правовідносин, оскільки законом не обмежено строк для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, яку спадкоємець прийняв, і право на спадщину в такому випадку набувається з моменту її прийняття.

У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій остання просить скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не звернуто уваги на те, що після досягнення позивачем повноліття - з 15 квітня 2008 року вона мала можливість подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги за законом. Проте, відповідно до вимог статтей 548, 549 ЦК УРСР (чинних на час виникнення спірних правовідносин) останньою не вчинено дій, що свідчать про прийняття спадщини. Позивач також не зверталася до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини. Проте, суди на зазначене уваги не звернули. На думку заявника, суд мав підстави для застосування строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 31 липня 2008 року, виданого на її ім'я Третьою житомирською нотаріальною конторою, оскільки позивач з цього часу мала право на його оспорення, однак звернулась до суду із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

14 березня 2018 року до суду касаційної інстанції надійшли відзиви на вищевказану касаційну скаргу від ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_2, у яких останні просять касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а судові рішення без змін, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не має.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторно), виданим виконавчим комітетом Денишівської сільської ради Житомирської області.

Із копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 вбачається, що вона є донькою померлого, та на час його смерті була малолітньою - їй виповнилося 9 років.

Згідно із даних по господарської книги № 6 за 1991-1995 роки Денишівської сільської ради Житомирської області вбачається, що ОСОБА_5 на момент смерті належав житловий будинок АДРЕСА_1

Із копії спадкової справи, заведеної 27 травня 2008 року, вбачається, що мати ОСОБА_5 - ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого остання успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1.

Ураховуючи час відкриття спадщини, тобто той факт, що спадкодавець помер до 01 січня 2004 pоку, застосуванню до відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - Цивільного кодексу Української PCP 1963 року.

Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Судами також установлено, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідача було видано помилково, оскільки заповіт спадкодавцем ОСОБА_5 не складався, проте спадщина відкрилася за законом.

Так, спадкоємцем першої черги, якому був встановлений додатковий строк для прийняття спадщини, є відповідач. Також спадкоємцем першої черги є донька померлого - позивач по справі.

Таким чином, зазначення у свідоцтві про право за спадщину, що вона відкрита за заповітом, є помилковим, проте така помилка не надавало суду підстави для висновку про визнання його повністю недійсним.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли до висновку, позивач на момент смерті спадкодавця була неповнолітньою, а відтак прийняла спадщину.

Як убачається з матеріалів справі оспорюване свідоцтво про право на спадщину видано на ім'я відповідача 31 липня 2008 року, на цей час позивач була повнолітньою та повинна була довідатися про порушення своїх спадкових прав, однак звернулась до суду із указаним позовом у січні 2016 року, тобто із пропуском встановленого законом строку позовної давності, про застосування якої наполягав відповідач.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суди дійшовши висновку про обґрунтованість позову, питання щодо строку позовної давності не вирішили, у рішеннях не зазначили коли позивачу стало відомо про те, що дії відповідача порушують її право на частку у спадковому майні. Вирішуючи спір суди не врахували, що й при прийняття спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця, видачею нотаріусом іншому спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, спадкові права порушаються, а тому на вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, поширюються загальний строк позовної давності. Посилання суду на те, що позивач з моменту повноліття вважала, що її право на спадщину діями відповідача не порушено, оскільки помилково вважала, що відповідач маючи заповіт від спадкодавця має право на все спадкове майно, що належало її померлому батьку є неспроможними, оскільки свідчить про обізнаність позивача про наявність спірного свідоцтва.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Так, суди доводи відповідача щодо застосування позовної давності до виниклих правовідносин належним чином не перевірили, не з'ясували, коли позивач довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права видачею свідоцтва про право на спадщину на ім.»я відповідача (та чи мала об'єктивну можливість знати про обставини порушення її прав), а відтак не встановили початок перебігу строку позовної давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська

Судді:Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило