Справа № 211/787/17-ц
Провадження № 2/211/152/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 квітня 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гулько А.С.,

позивача - ОСОБА_1, представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4, представника відповідача - ОСОБА_5, представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права на частину майна,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права на частину майна, який в ході розгляду справи уточнила та змінила, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з 07 липня 2007 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26.07.2013 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу 30 серпня 2007 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Однак на підставі ч. 3 ст. 70 СК України вважає, що її частка при поділі повинна бути збільшена, враховуючи проживання та знаходження на її утриманні неповнолітніх дітей та оскільки рішенням суду з відповідача стягуються аліменти на утримання дітей, однак відповідач подав позов про зменшення розміру аліментів при тому, що їх донька ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров'я та неодноразово відвідує медичний заклад. На даний час у неї виникла необхідність проживання разом з дітьми в спільній квартирі, однак вселитися в неї вони не можуть через зміну замків на вхідних дверях, відповідач же чинить перешкоди їй з дітьми, не пускаючи до квартири, тому вона як власник квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження належним їй майно. Крім того в період шлюбу ними придбано речі домашнього вжитку: холодильник «Hotpoint-Ariston» вартістю 3000 грн., кондиціонер вартістю 2000 грн., телевізор «LG» діагональ 42 вартістю 4000 грн., підставка під телевізор із чорного скла вартістю 800,00 грн., комп'ютер (системний блок та монітор) «Samsung» вартістю 4000,00 грн., ноутбук «Samsung» вартістю 2000,00 грн., пральна машинка «Samsung» вартістю 2500,00 грн., бойлер 80 л. вартістю 2 000,00 грн., електричний камін масляний вартістю 800,00 грн., меблі для передпокою вартістю 1000,00 грн., меблі для кухні вартістю 600,00 грн. Загальна вартість придбаного майна становить 22700,00 грн. Тому просить суд усунути їй перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення її з дітьми квартиру, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4; визнати холодильник «Hotpoint-Ariston», кондиціонер, телевізор «LG» діагональ 42, підставку під телевізор із чорного скла, комп'ютер (системний блок та монітор) «Samsung», ноутбук «Samsung», пральну машинку «Samsung», бойлер 80 л., електричний камін масляний, меблі для передпокою та меблі для кухні спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4; визначити частки у квартирі АДРЕСА_1 1/3 частка за ОСОБА_4 та 2/3 частки за ОСОБА_1, визнавши за нею право власності на 2/3 частки та за відповідачем право власності на 1/3 частку квартири; розділити спільно нажите майно, виділивши їй у власність холодильник «Hotpoint-Ariston», телевізор «LG» діагональ 42, підставку під телевізор із чорного скла, комп'ютер (системний блок та монітор) «Samsung», електричний камін масляний; та виділивши ОСОБА_4 у власність меблі для передпокою та меблі для кухні, кондиціонер, ноутбук «Samsung», пральну машинку «Samsung», бойлер 80 л. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 23 лютого 2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали вимоги позову, наполягали на його задоволенні в повному обсязі. Позивач суду пояснила, що відповідач аліменти сплачує, раніше вона отримувала десь 2700-2800 грн. на місяць, останній раз отримала 6000,00 грн. Визнала той факт, що частину речей вона з квартири забрала, до відповідача з приводу надання ключів від квартири не зверталась. Зазначила, що позов ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів на даний час не розглянутий із постановленням рішення у справі.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов визнали частково. Відповідач пояснив, погоджується на розподіл квартири по ? частці за кожним, оскільки вона дійсно придбана в період шлюбу. Перешкод для вселення позивачки з дітьми він не чинив, однак в минулому році дійсно змінив замки на вхідних дверях квартири, ключі позивачу він не надав, може надати після судового засідання. Не заперечує щодо її вселення. По розподілу майна зазначив, що пральну машинку йому подарувала мати, бойлер зламаний, телевізор та ноутбук в квартирі відсутній, є холодильник, підставка під телевізор, комп'ютер, камін, однак документів на всі ці речі у нього немає, позивачка вивезла частину речей з дому та документи на квартиру і речі. Щодо вартості майна, то чеки на товари в нього відсутні, речі зношені, за скільки їх купляли він не пам'ятає.

Представник третьої особи ОСОБА_6 при винесенні рішення покладалася на розсуд суду, просила при винесенні рішення врахувати інтереси дітей.

Вислухавши доводи сторін та їх представників, думку представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 07 липня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 8 - копія свідоцтва про шлюб), який рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2013 року між ними розірваний (а.с. 12 - копія рішення суду).

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-10 - копії свідоцтв про народження).

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2007 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 (колишня Димитрова) м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 13 - копія договору), право власності на яку оформлено, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, на позивача ОСОБА_1 (а.с. 15 - копія витягу) як на сторону договору.

Вказана квартира була придбана за кредитні кошти, видані ОСОБА_1 згідно договору про відкриття кредитної лінії № 507-пк-2007 р. від 30 серпня 2007 р., що підтверджується іпотечним договором № 507-пз-2007 укладеним 30 серпня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_9 та кредит» та ОСОБА_1 (а.с. 17-18 - копія договору).

На час розгляду справи по суті кредит виплачений та квартира виключена з державного реєстру іпотек (а.с.22).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.

Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно абзацу 4 пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

З огляду на вище наведене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та оскільки іншої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження спірною квартирою не було, виходячи з принципу рівності часток квартира, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 є рівними, а тому ідеальні частки становлять: 1/2 частки цієї квартири власність ОСОБА_1, 1/2 частки - власність ОСОБА_4

Судом не беруться до уваги доводи позивача про те, що суд повинен відійти від рівності часток в інтересах неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею, оскільки відповідач подав заяву про зменшення розміру аліментів, присуджених з нього рішенням суду, так як, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей та не надано належних та допустимих доказів, які мали б істотне значення відповідно до чинного законодавства для зменшення частки ОСОБА_4 у спірній квартирі. Відповідачем аліменти на утримання дітей сплачуються своєчасно та в повному обсязі, їх розмір є достатнім для забезпечення дітей (враховуючи те, що матеріально забезпечувати дітей мають обоє батьків), що підтверджує в судовому засіданні позивач, що ж стосується хвороби дитини, то зазначене не позбавляє позивачку звернутися до суду з позовом до відповідача з вимогою про стягнення з нього додаткових витрат на дитину згідно вимог ст. 185 СК України.

Відповідно до роз'яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Так, позивачем заявлено про придбання в період шлюбу речей побутового призначення, а саме: холодильника «Hotpoint-Ariston» вартістю 3000 грн., кондиціонера вартістю 2000 грн., телевізора «LG» діагональ 42 вартістю 4000 грн., підставки під телевізор із чорного скла вартістю 800,00 грн., комп'ютера (системний блок та монітор) «Samsung» вартістю 4000,00 грн., ноутбука «Samsung» вартістю 2000,00 грн., пральної машинки «Samsung» вартістю 2500,00 грн., бойлера 80 л. вартістю 2 000,00 грн., електричного каміна масляний вартістю 800,00 грн., меблів для передпокою вартістю 1000,00 грн., меблів для кухні вартістю 600,00 грн.

Натомість, позивачем, відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України, не було надано суду належних та допустимих доказів того, що зазначене в позовній заяві майно існує в об'єктивній реальності, воно було придбане позивачем та відповідачем під час спільного проживання в шлюбі, як і не було надано до суду документів, які б дали змогу суду ідентифікувати майно, заявлене до розподілу.

Так, по переліку майна, що зазначений позивачем в позовній заяві, відповідач щодо частини майна зазначив, що таке майно не перебуває в його розпорядженні, з приводу деяких речей зазначив, що вони придбані не ними як подружжям, з приводу ноутбука зазначив, що ноутбук у нього є, однак він іншої фірми. Таким чином, за відсутності даних про наявність заявленого майна у відповідача та за відсутності даних по майну, які ідентифікують його для можливого подальшого виконання рішення в примусовому порядку, суд позбавлений можливості провести розподіл рухомого майна між сторонами у справі.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснено в п.33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.391, ст.396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Враховуючи те, що позивач є співвласником спірного житлового помешкання, в якому проживає відповідач та де він змінив вхідні замки, а отже відповідно до зазначеного позивачу чиняться перешкоди в проживанні, суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню вимоги про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 власністю шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_1.

Суд критично відноситься до запевнення відповідача в наданні ключів від квартири позивачу після судового засідання, оскільки ним зазначено, що замки він змінив в минулому році, справа в провадженні суду знаходиться з лютого 2017 року, однак ключі ним так і не надано. При цьому суд також враховує відсутність заперечень з боку відповідача у вселенні позивача з дітьми в квартиру.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 551,20 грн. (а.с.1), 88,80 грн.(а.с.2) та 640,00 грн. (а.с.87), сплачений нею при подачі позову, тому оскільки позов підлягає частковому задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1280,00 грн. (за вимоги майнового та немайнового характеру).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60,61,63, 70-73 СК України, ст.ст.317, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживає: ІНФОРМАЦІЯ_5, перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення разом із дітьми - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, у квартиру АДРЕСА_1.

Визнати нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,4 кв.м., житловою - 32,1 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, визначивши їх частки рівними, тобто по 1/2 частці за кожним.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину за кожним квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 17.04.2018.

Суддя Д.М.Ніколенко