Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 332/890/16-ц

провадження № 61-5817св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПиватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Шалпегіна О. Л. від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Бабак А. М., від 28 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПиватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПиватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 33 170 доларів США на термін до 31 липня 2037 року та зобов'язався повернути кредит й сплатити відсотки за кредитом у строки та порядку, встановлені кредитним договором. Відповідач належним чином не виконує свої обов'язки за кредитним договором щодо сплати щомісячних внесків по поверненню кредиту та процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 33 539,78 доларів США.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 539,78 доларів США, розмір якої є еквівалентним 771 079,51 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у проваджені Заводського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 2‑639/2010 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами розгляду вказаної справи, 29 березня 2010 року судом було постановлено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року у розмірі 29 586,41 доларів США, що еквівалентно 236 987,15 грн. В рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором вказаним судовим рішенням було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк». Також цим судовим рішення було розірвано кредитний договір № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 Враховуючи викладене, суд виходив із того, що після розірвання спірного кредитного договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 умови цього договору припинили свою дію незалежно від дії цивільного зобов'язання, тому підстави для задоволення вимог позивача на підставі статей 1050, 1054 ЦК України та стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі - поточної та простроченої, заборгованості по процентам та комісії за користування кредитними коштами, пені та штрафів відповідно до умов договору станом на 24 грудня 2015 року, відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що дія кредитного договору була припинена після набрання заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2010 року законної сили, тобто - 09 квітня 2010 року, оскільки цим судовим рішенням кредитний договір розірвано. При цьому саме цим судовим рішенням встановлений спосіб виконання зобов'язання, яке виникло на підставі кредитного договору № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року, та його розмір.

12 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що у банка, як кредитора за кредитним договором, розірваним за рішенням суду, залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обов'язку провести розрахунок з кредитором, оскільки відповідне право вимоги існує і після розірвання кредитного договору. Розірвання договору за рішенням суду припиняє його дію на майбутнє та в контексті статті 599 ЦК України залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти і неустойку (пеню, штрафи), оскільки банк як кредитор повністю виконав умови кредитного договору до його розірвання шляхом надання кредиту.

01 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПиватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 31 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ZPJ0G100000021 (а.с. 10-12, 16).

Відповідно до розділу 7 укладеного договору банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу на строк з 31 липня 2007 року по 31 липня 2037 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 33 170 доларів США: на покупку житла - 24 800 доларів США і 8 370 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове повернення кредиту згідно з пункту 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. договору.

В проваджені Заводського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 2-639/2010 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За результатами розгляду вказаної справи, 29 березня 2010 року Заводським районним судом м. Запоріжжя було постановлено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року у розмірі 29 586,41 доларів США, що еквівалентно 236 987,15 грн. В рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором цим судовим рішенням було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» іншим особам. Також цим судовим рішення було розірвано кредитний договір № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 (а.с. 84).

Заочне рішення у цивільній справі № 2-639/2010 набрало чинності 09 квітня 2010 року.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України цивільно-правовий договір визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами частини 1 статті 1054 цього Кодексу визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року № 6-539цс15.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дія кредитного договору № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року, який було укладено між сторонами спору, була припинена після набрання заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2010 року законної сили, а саме, 09 квітня 2010 року.

Суди дійшли правильних висновків, що вказаним заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя із боржника на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року у розмірі 29 586,41 доларів США, що еквівалентно 236 987,15 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Також було розірвано вказаний кредитний договір. Спірний кредитний договір № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року не містить умов, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення позичальником зобов'язань після його розірвання.

Звертаючись до суду у 2010 році до ОСОБА_3 банк самостійно обрав спосіб захисту своїх цивільних прав, із посиланням на положення статей 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України і Закону України «Про іпотеку». Позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором № ZPJ0G100000021 від 31 липня 2007 року, а також в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки і розірвати указаний кредитний договір.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2013 року у справі № 332/5468/13-ц виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1

Доказів на підтвердження неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки або отримання коштів від продажу предмета іпотеки в сумі, яка повністю не задовольняє вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач не надав.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки дія кредитного договору припинилася у зв'язку із його розірванням на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 09квітня 2010 року, нарахування платежів, передбачених умовами кредитного договору, після його розірвання не проводиться.

ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду у 2010 році до ОСОБА_3, реалізувало своє право на дострокове стягнення кредитних коштів, у зв'язку із неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов'язань, та інших платежів за кредитним договором, які нараховані до моменту його розірвання. ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало судовий захист свого права - судовим рішенням стягнуто заборгованість з боржника і звернуто стягнення на іпотечне майно.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що судами не встановлено ідентичність заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» до стягнення у цій справі і справі № 2-639/2010 сум, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк