Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 161/5339/17

провадження № 61-191 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - комунальний заклад «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів»,

представник відповідача - Мохнюк МаксимВікторович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року у складі судді Кирилюк В. Ф. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року у складі суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до комунального закладу «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів» (далі - КЗ «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів») про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2017 року ОСОБА_4 звільнений з посади інструктора-методиста та за сумісництвом з посади тренера-викладача КЗ «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів» на підставі пункту 7 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за розпивання зі сторонніми особами 23 лютого 2017 року у тренерському кабінеті спортивної школи алкогольних напоїв. Позивач заперечував вчинення такого дисциплінарного проступку, зазначав, що не вживав алкогольних напоїв на робочому місці, не ознайомлювався зі складеним адміністрацією навчального закладу актом про виявлення факту розпивання алкогольних напоїв та не відмовлявся від права підпису акта, оскільки на час фіксації адміністрацією закладу відмови підписувати акт, знаходився на прийомі у лікаря.

Посилаючись на те, що при його звільненні порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення, позивач просив поновити на роботі та стягнути з КЗ «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що показання свідків підтвердили обставини розпивання 23 лютого 2017 року алкогольних напоїв у тренерському кабінеті; цього дня ОСОБА_4 відмовився пройти освідування на стан алкогольного сп'яніння та надати роботодавцю письмові пояснення. Також суд виходив з того, що позивач 23 лютого 2017 року о 13 год. 30 хв. проводив заняття в Обласній дитячо-юнацькій спортивній школі інвалідів, тому не міг о 13 год. 10 хв. перебувати на прийомі у лікаря.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, а висновки суду про недоведеність позивачем своїх вимог є правильними. Крім того, ОСОБА_4 відмовився від проходження медичного огляду, що міг підтвердити чи спростувати те, чи перебував він у стані алкогольного сп'яніння, така відмова належним чином задокументована. Наданий позивачем лікарсько-консультативний висновок стосувався його звернення до лікаря поліклінічного відділення обласної лікарні зі скаргами на головний біль і прискорене серцебиття.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до суду касаційної інстанції, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення позивача з таких підстав мало на меті дискредитувати ОСОБА_4 перед депутатським корпусом Волинської обласної ради як кандидата на заміщення посади начальника Волинського регіонального центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт». Крім того, ОСОБА_8 як виконуючий обов'язки начальника Волинського регіонального центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» пропонував йому залишитись на 0,5 ставки тренера, змушував писати заяви про звільнення за власним бажанням, погрожував звільнити за вживання алкогольних напоїв, консультувався в адвоката щодо оформлення його звільнення, надавав працівникам школи відповідні акти та проводив з ними розмову щодо необхідності їх підписання. Показання свідків, що підтверджують факт складання актів та викладених в них обставин ОСОБА_4 вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки частина свідків прямо заінтересована у його звільненні, а інша частина перебуває у службовій залежності від ОСОБА_8 Під час допиту свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 як особи, що підписували комісійні акти, у своїх показання заперечували той факт, що бачили розпивання ним алкогольних напоїв, решта свідків надавали суперечливі показання щодо цих обставин та не підтвердили виявлення у ОСОБА_4 ознак сп'яніння. Також позивач зазначає, що суд критично оцінив показання свідків на стороні позивача лише виходячи з факту тривалого знайомства попри те, що ці особи були безпосередніми очевидцями зазначених подій. Крім того, його візит до поліклініки був запланований раніше, і лікар під час медичного огляду мав більшу компетенцію у визначенні стану сп'яніння ніж особи, які підписували акт. Зазначає, що не має суперечностей стосовно обставини, що він не був присутній на роботі о 13 год. 10 хв., але проводив навчання в школі о 13 год. 30 хв, оскільки Волинська обласна лікарня знаходиться поряд. Вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно оцінив фактичні обставини справи, не взяв до уваги, що акти про встановлення факту вживання алкогольних напоїв та про відмову давати пояснення не є доказами, що підтверджують факт перебування його у нетверезому стані, оскільки законодавством передбачено інший порядок встановлення цих обставин.

У лютому 2018 року КЗ «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів» подав відзив на касаційну скаргу, мотивуючи його тим, що зазначені ОСОБА_4 у касаційній скарзі доводи були предметом розгляду суду апеляційної інстанції. Крім того, перебіг подій 23 лютого 2017 року підтверджується об'єктивно складеними актами про те, що позивач вживав алкогольні напої у робочий час, відмовився пройти освідування в наркологічному диспансері та надавати будь-які пояснення з цього приводу. Також відповідач зазначає, що позивач не оскаржив наказу про своє звільнення.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_4 із серпня 2013 року працював у КЗ «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів» на посаді інструктора-методиста на 1,0 ставки та за сумісництвом на посаді тренера-викладача на 0,5 ставки.

23 лютого 2017 року адміністрація КЗ «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів» виявила факт перебування ОСОБА_4 на робочому місці у нетверезому стані, складено відповідний акт.

Наказом від 28 лютого 2017 року № 4-О ОСОБА_4 звільнений з роботи з посади інструктора-методиста та за сумісництвом з посади тренера-викладача на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Верховний Суд України у пункті 25 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Суд встановив, що ОСОБА_4 відмовився ознайомлюватись та підписувати акт від 23 лютого 2017 року про перебування на робочому місці у нетверезому стані. Зазначена відмова зафіксована у відповідному акті від 23 березня 2017 року.

Також ОСОБА_4 не спростовує, що службові особи КЗ «Обласна дитячо-юнацька спортивна школа інвалідів» пропонували йому пройти медичне освідування, та не заперечує, що 23 лютого 2017 року щодо медичного огляду до спеціалізованих медичних закладів (кабінет наркологічного диспансеру, інша визначена органами охорони здоров'я лікувально-профілактична установа) він не звертався.

Оскільки підставою для звільнення працівника на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України є сам факт появи на роботі в нетверезому стані, а вказана обставина не спростована ОСОБА_4, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства є правильними.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення нових фактичних обставин справи, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що жодним з допитаних свідків не підтверджено факт перебування його на робочому місці у нетверезому стані є необґрунтованими, оскільки встановлення фактичних обставини справи не обмежувалось показаннями свідків, суд досліджував інші докази у справі та надав їм всебічну, повну та об'єктивну оцінку.

Доводи касаційної скарги про те, що нетверезий стан особи передбачає інший порядок встановлення такої обставини, є безпідставним, оскільки перебування працівника у нетверезому стані на роботі може бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик