БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1308/17
Провадження № 2/497/191/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В,

за участю секретаря Ковтун О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 50 274.61 гривен та суму судових витрат по справі (а.с.2-3).

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 23.11.2012 року, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, банк надав останній кредит у розмірі 2700.00 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 20.40 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом відповідач належним чином не виконала, в звязку з чим у неї перед позивачем станом на 31.07.2017 року виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 50574.61 гривен. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

10 жовтня 2017 року судом постановлено заочне рішення по цивільній справі №497/1308/17-ц, яким позовні вимоги були задоволені у повному обсязі, та стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»: заборгованість станом на 31.07.2017 року за кредитним договором № б/н від 23.11.2012 року в розмірі 50 274.61 гривен (пятдесят тисяч двісті сімдесят чотири гривні шістдесят одна копійка), у тому числі:

- 2772.49 гривен - заборгованість за кредитом;

- 40776.90 гривен - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3855.00 гривен - заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500.00 гривен - штраф (фіксована частина);

- 2370.22 гривен - штраф (процентна складова).

та суму судових витрат в розмірі 1 600.00 гривен (одна тисяча шістсот гривен) судового збору.

24 жовтня 2017 року відповідач подала до суду заяву про перегляд вищеназваного заочного рішення суду, посилаючись на те, що справа за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором була розглянута у її відсутність. Вона, відповідач не отримувала документів суду, не була повідомлена про час та місце розгляду позовної заяви, оскільки перебувала в м. Одеса, де проходила чергову індивідуальну програму реабілітації інваліда, за результатами якої Центральна міжрайонна медико-соціальна експертна комісія Одеського обласного центру медико-соціальної експертизи видала довідку до акту огляду МСЕК про підтвердження інвалідності повторно від 18.09.2017 року.

Крім того, Формою 8 - Журналом реєстрації поштових повідомлень Огороднєнського поштового відділення звязку Болградського району підтверджується, що поштовий лист Болградського районного суду Одеської області на імя ОСОБА_3 вручено іншій особі, а не відповідачу особисто.

Тобто, відповідач не знала, і за таких обставин не могла знати про розгляд справи судом, та відповідно була позбавлена можливості надати свої заперечення щодо суті позовних вимог, з якими вона категорично не згодна, і про що виклала в поданій заяві.

07 грудня 2017 року судом постановлено ухвалу по цивільній справі № 497/1308/17-ц, про скасування заочного рішення від 10.10.2017 року.

Ухвалою від 31.01.2018 року визнано обовязковою особисту явку представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання. Крім того, суд витребовував оригінал кредитної справи, детальний розрахунок заборгованості по кожній складовій заборгованості окремо (тіло кредиту, проценти, комісія, пеня, штраф), інформацію щодо наявності у відповідача інших платіжних карт ПриватБанку (а.с.87-88).

Представник позивача ОСОБА_1 (а.с.129-131, 132, 133), будучи присутнім в судовому засіданні 01.03.2018 року, та 27.03.2018 року підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснення надавав виключно по тим обставинам, що викладені в позові, та в інших письмових поясненнях (а.с.68-81,142-155), стверджуючи, що відповідач ОСОБА_3 уклала договір 23.11.2012 року, та отримала кредит у розмірі 2700 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредиту відповідає строку дії картки. При цьому відповідач була ознайомлена з Умовами і Правилами надання банківських послуг. Проте, взяті зобовязання не виконала, та має заборгованість в розмірі 50274.61 гривен, яку позивач і просить стягнути з відповідача.

Разом з цим, на усі інші запитання представника відповідача і суду, представник позивача надати пояснення не міг. Матеріалів кредитної справи також не надав, пояснивши тим, що віднайти оригінал не представилося можливим.

Крім того, представник позивача не надав суду документу на підтвердження встановленого початкового розміру кредитного ліміту, не зміг надати пояснення щодо розрахунку заборгованості, що був долучений до позовної заяви, а ні в цілому, а ні окремо по кожній складовій заборгованості.

Відповідач, будучи регулярно повідомленою про час та місце розгляду справи (а.с.67, 126-127, в судове засідання не прибула. Втім надала заяву через представника про розгляд справи у її відсутність за станом здоровя (а.с.160).

Представник відповідача, діючий на підставі довіреності від 23.10.2017 року (а.с.83, 84, 134) заперечував усі доводи позивача, просив застосувати строки позовної давності, та в задоволенні позову відмовити, підтримав усі заперечення та додаткові пояснення (а.с.91-96).

Стверджував, що останнє погашення відповідачем заборгованості за кредитом було здійснено 12.05.2015 року, проте початок спливу строків позовної давності не може бути повязано саме з цією датою з огляду на наступне. Як вбачається із змісту Умов кредитування та Тарифів обслуговування кредитних карт, погашення кредиту передбачено щомісячними платежами. Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, позичальником внесено 350.00 гривен в рахунок погашення заборгованості 23.10.2013 року. Наступний платіж мало бути внесено до 23.11.2013 року, але внесено не було.

Пунктом 2.1.1.4.6. Умов кредитування наданого позивачем, у справі що розглядається, узгоджено право Банку, достроково стягнути заборгованість у повному обсязі і відповідно обовязок позичальника повернути кредит, нараховані відсотки, пеню, суми винагороди, комісій в повному обсязі у випадку порушення Позичальником зобовязань визначених Умовами кредитування. При цьому, згідно цього пункту Умов кредитування, такий обовязок у позичальника виникає на 91-й день з моменту порушення зобовязань. Такі умови повернення кредиту обґрунтовано посиланням на ст.ст.212, 611, 651 ЦК України. Отже, Умовами кредитування врегульовано питання дострокового повернення кредиту.

Беручи до уваги правові висновки ВСУ, викладені в постановах № 6-900цс16, 6-1174цс16, фактичних обставин та наявних в матеріалах справи документів, представник відповідача стверджує про сплив строку позовної давності так як:

- правовідносини виникли 23.11.2012 року,

- пунктом 1.1.7.12. Умов кредитування зазначено, що Договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання.

- погашення кредиту передбачено щомісячними платежами,

- погашення заборгованості було здійснено 29.12.2012 р., 25.01.2013 р., 15.02.2013 р., 26.03.2013 р., 27.04.2013 р., 29.05.2013 р., 03.07.2013 р., 23.07.2013 р., 23.10.2013 р., та не перевищували 91-денного строку визначеного п.2.1.1.4.6. Умов кредитування, тому, хоча і є порушенням з боку позичальника виконання Умов кредитування, щодо внесення щомісячних платежів, проте, ці порушення не є такими, з якими може бути повязано зміну дати виконання зобовязання у повному обсязі.

- 23.10.2013 р. було внесено черговий платіж, наступний мало бути внесено 23.11.2013 р. проте внесено не було, чим порушено виконання Умов кредитування та прав позивача. Наступне погашення було здійснено 12.06.2014 р., тобто за межами та перевищенням 91-денного строку і таким чином, строк виконання позичальником зобовязання у повному обсязі на підставі п.2.1.1.4.6. Умов кредитування, у випадку порушення позичальником Умов кредитування, змінився на 22.02.2014 року.

За таких обставин, позивач мав право звернутись до суду до 22.02.2017 р., проте, звернувся до суду 06.09.2017 р., тобто після спливу строку позовної давності.

Крім цього, після зміни строку виконання зобовязання на 22.02.2014 року, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою підпункту 2.1.1.4.6. умов кредитування, позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до 22.02.2014 року, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягають виконанню, оскільки здійснені поза межами зміненого строку виконання зобовязання в повному обсязі, а відтак, платіж здійснений 12.06.2014 року, не можна сприймати як обставину, що свідчить про переривання строку позовної давності або початок його спливу.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного суду України № 6-900цс16, № 6-1174цс16, № 6-249цс15.

Крім того, представник відповідача звернув увагу суду на те, що зміст кредитної справи має відповідати вимогам Постанови правління НБУ №23 від 25.01.2012 року «Про затвердження Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями», в звязку з чим і виникла необхідність дослідити оригінал кредитної справи.

Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації. До них належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери;платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ).

Пунктом 5.5 зазначеної Постанови зокрема встановлено вимоги, щодо такого первинного документу як витяг з особового рахунку, який має обовязково містити усі необхідні реквізити.

Позивачем не підтверджено факту відкриття рахунку, із чого не вбачається можливим встановити взаємозвязок між позичальником та відомостями, якими позивач намагається обґрунтувати позовні вимоги.

Також позивачем не доведено, що позичальнику було встановлено кредитний ліміт 2700.00 гривен, що позичальнику надавалася памятка клієнта, яку він підписав, яка є складовою та невідємною частиною договору, не надано доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитної картки, не доведено пере виготовлення картки на новий строк та переукладення договору, а тому у разі якщо картка і була видана, то слід вважати, що строк її дії, що відповідає строку дії договору закінчився 23.11.2013 року. Наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правовмх відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Згідно вимог ст.117 ЦПК України позивач зобовязаний був подати разом з позовною заявою всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що було проігноровано позивачем.

За таких доводів, представник відповідача наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог.

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно 23.11.2012 року відповідач ОСОБА_3 заповнила анкету-заяву б/н про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.6). З даної заяви не вбачається, яку саме кредитку картку мала намір отримати відповідач ОСОБА_3, а також який саме початковий кредитний ліміт було встановлено на кредитну картку.

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві ОСОБА_3, остання висловила свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, визначено, що Заява разом з Пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг.

В той же час, позивачем, ПАТ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг (зразок памятки, яка мала б бути підписана відповідачем надана суду для дослідження представником відповідача а.с.100-101, 135-136). Памятка клієнта є складовою та невідємною частиною договору. Відсутність зазначеного документу, потягло відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», під час розгляду ВСУ справи №6-1295цс15, постанова від 07.10.2015 року.

За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Відповідно до ст.81 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач ОСОБА_3 була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховного Суду України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15.

Крім того, у правовій позиції, викладеній ВСУ по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Підпунктами 3.1.1., 3.1.3 п.3 Розділу ІІ Умов та Правил надання банківських послуг, які долучено до матеріалів позовної заяви, визначено, що строк дії Картки зазначений на лицьовій стороні Картки (місяць та рік). По закінченню строку дії відповідна Картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання Клієнту Картки з новим строком дії), якщо раніше не надійшла письмова заява Тримача про закриття Картрахунка.

В той же час, суду не надано доказів того, що відповідна Карта передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 50 274.61 гривен, враховуючи що по твердженню позивача, відповідачу було надано кредитний ліміт у розмірі 2700.00 гривен, при цьому згідно заяви позичальника на оформлення картки, розмір кредитного ліміту взагалі не визначено, а доданий до матеріалів справи ОСОБА_1 з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останньої з вказаним Витягом та Прикладами використання кредитних коштів. А ні з анкети-заяви, а ні з названого витягу, не можливо зрозуміти, яка є все ж таки картка була видана відповідачу.

Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку.

Надана суду 19.01.2018 року виписка по рахунку за період з 01.01.1999 року по 15.01.2018 року, де зазначено основна картка: 9992****3550682, ліміт 2700.00 гривен (а.с.76-79), яка і мала би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, суд не може прийняти як належний і допустимий доказ з тих підстав, що період вказано з 01.01.2009 року, тоді як правовідносини між сторонами по твердженню банку виникли 23.11.2012 року, що це за основна картка, і коли вона була видана не зрозуміло, виписка не містить підпису посадової особи, яка її сформувала, та печатки установи банку, що є обовязковими реквізитами документу.

Вдруге позивачем суду надано було 15.03.2018 року виписку по рахунку, яка навіть не містить назви цього документу, щодо ліміту зазначено 0.00, період за який надається виписка відсутній, зазначено два номери: № 323550682, та №039655, проте, що це за номери не зазначено.Виписка також не містить підпису посадової особи, яка її сформувала, та печатки установи банку (а.с.144-149).

Довідка без номеру і дати про те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки:039655, дата відкриття 23.11.2012, термін дії 03/16, проте дата укладення кредитного договору відсутня, підпис посадової особи банку, та печатка також відсутні (а.с.149).

Також на адресу суду спрямовано інші папери, не зрозуміло змісту, та їх відношення до цієї справи, роздруковані шрифтом, який не піддається до прочитання та вивчення (а.с.150-155).

Банком не надано доказів пере випуску картки на імя відповідача, тоді як строк дії попередньої карки сплив.

Крім того, наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 23.11.2012 року (а.с.4-5), не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки є по суті калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Суд неодноразово пропонував позивачу надати відповідний належний розрахунок заборгованості по кожній складовій загальної заборгованості, та визнав явку представника позивача обовязкою для надання пояснення по суті спору, та доведеності перед судом своєї правової позиції.

Втім, на адресу суду позивачем направлено відповідь з якої слідує, що надати окремий розрахунок по кожному виду заборгованості не виявляється можливим з технічних причин, при цьому позивач наводить формули, та пропонує суду самостійно здійснювати розрахунки (а.с.68-69, 142).

Наведені позивачем формули не відповідають Правилам розрахунку банками загальної вартості кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженим постановою №49 від 08.06.2017 року Правління національного банку України (а.с.137-140).

Присутній в судовому засіданні представник позивача не зміг довести перед судом порядок нарахування відсотків, пені, тощо, тобто надати чіткі і переконливі пояснення щодо утвореної заборгованості відповідача.

Крім того, не міг навіть пояснили щодо розміру встановленого кредитного ліміту відповідачу, який має визначальне та безпосереднє значення в даних правовідносинах.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ч.5,6 ЦПК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст.83 ч.1 ЦПК України).

Так, положення ст.77 ЦПК України визначають, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За весь період розгляду справи, позивачем так і не надано на адресу суду оригінал кредитної справи ОСОБА_3, який судом неодноразово витребувався.

Представник позивача суду пояснив, що оригінал кредитної справи в архіві ПАТ КБ «ПриватБанку» - відсутній.

Отже, з урахуванням наведеного, надані позивачем документи не є належними доказами та не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір.

За наслідками судового розгляду, і досліджених судом доказів, суд у відповідність до ст.89 ЦПК України оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про не доведеність позовних вимог, їх безпідставність, а відтак про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-81, 83, 95, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України (в новій редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 06.04.2018 року.

Суддя С.В.Кодінцева