РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

23 квітня 2018 рокуСправа №451/1027/17
Провадження № 2/451/115/18

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.,

з участю: секретаря судового засідання Кормилюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залу суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, відповідно до вимог якої такий просить визнати договір фінансового лізингу №00193, укладений 30 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» та ОСОБА_1 - недійсним.

Окрім цього, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (код за ) на його користь кошти в сумі 148320,00 грн., що були сплачені позивачем в якості авансу відповідно до договору фінансового лізингу №00193, укладеного 30 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» та ОСОБА_1.

В обґрунтування вимог позивач посилається на обставини, що 30 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» в особі його представника Ковальчук Наталії Павлівни, яка діяла на підставі довіреності від 24 травня 2016 року та ним було укладено у простій письмовій формі договір №00193 фінансового лізингу, згідно з яким це товариство взяло на себе обов'язок придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Також сторонами підписано Додаток №1 (специфікація) до договору. Відповідно до п. 1.2. Договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у цьому пункті та в Додатку №1 до договору, а саме комбайн John Deere 9600 вартістю 741 000, 00 гривень.

Згідно з квитанціями, 30 червня, 1 липня та 5 липня 2016 року, на вказані у договорі фінансового лізингу рахунки відповідача та виписані ним повідомлення позивач сплатив авансові платежі за цим договором у розмірі 148 320, 00 гривень, що складає частину від погодженої вартості предмету лізингу.

Однак предмет лізингу позивачу поставлений відповідачем так і не був. Відповідно, останній звернувся до товариства з заявою про повернення сплачених відповідачу коштів по договору фінансово лізингу №00193 від 30 червня 2016 року. Відповідачем було надано відповідь за №319 від 22.08.2016 року на заяву позивача, в якій лізингодавець повідомляв, що договір фінансового лізингу №00193 від 30 червня 2016 року розірвано. Повернення сплачених коштів відбувається у відповідності до положень п.12.1. ст.12 договору фінансового лізингу та у строки визначені у п.12.8. договору. Сплачений позивачем платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Таким чином, Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» визнано отримання від позивача коштів згідно зроблених ним платежів та повідомило про повернення авансу лише в частині, мотивувавши це тим, що мала місце плата за оформлення договору, але повернення коштів не відбулося взагалі.

За твердженням позивача, у червні 2017 року він повторно звернувся до Товариства з обмеженою відповідальність «Соул-Україна» з вимогою про повернення сплачених коштів внаслідок недійсності договору фінансового лізингу №00193 від 30 червня 2016 року.

Однак така вимога зі сторони Товариства з обмеженою відповідальність «Соул-Україна» задоволена не була та отримані товариством від позивача кошти у розмірі 148320 гривень йому не повернуті.

Позивач зазначає, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 30 червня 2018 року, укладеного між сторонами, дає підстави для висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Із посиланням на норми матеріального права, наголосивши на не посвідчення договору лізингу нотаріально та на порушення умовами договору фінансового лізингу вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», просить договір №00193 визнати недійсним, стягнувши при цьому у його користь сплачені товариству кошти в сумі 148320,00 гривень.

Позивач та його повноважний представник в судове засідання не з'явилися, останній подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та участі позивача . Заявлений позов підтримує в повному обсязі . Не заперечує щодо винесення судом заочного рішення (а.с.54).

Представник відповідача до суду не з'явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та про причини, що унеможливили його прибуття в засідання, суд не повідомив. Наведене слугувало підставою для проведення заочного розгляду справи.

Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглянувши заяви позивача та його довірителя, дослідивши обставини даної справи та перевіривши їх належними і допустимими доказами, суд приходить до висновку, що вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення повністю з наведених нижче підстав.

Так, судом встановлено, що 30 червня 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» було укладено в простій письмовій формі договір фінансового лізингу №00193 (а.с.7-17).

Також, судом констатовано, що на виконання даного правочину позивач 30 червня 2016 року сплатив відповідачу в безготівковій формі суму грошових коштів у розмірі 74160 гривень, 01 липня 2016 року сплатив ще 60700 гривень та 05 липня 2016 року - 13460 гривень (а.с.20).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

У силу вимог ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ч.1 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, зроблених у своєму узагальненні від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством. Суди повинні перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку суддям необхідно встановлювати, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення.

Згідно абзаців 1 та 3 п.13 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Більше того, у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 Верховний Суд України зазначив, що «… Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судами не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28 червня 2014 року, укладений між особою та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було. Тому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про часткове задоволення позову лише у зв'язку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору, однак суд вірно вирішив справу по суті, а з урахуванням того, що внаслідок винесення судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України власного рішення результат по суті не зміниться, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі, як помилково скасоване.».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення.

Укладений ж між позивачем та відповідачем 30 червня 2016 року договір фінансового лізингу №00193 лише у простій письмовій формі, є нікчемним (недійсним).

Окрім цього, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу №00193 від 30 червня 2016 року, укладеного між позивачем та відповідачем (а.с.7-17), дає підстави дійти висновку, що в договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам чинного законодавства. Отже, в розумінні ст..ст..203 та 215 ЦК України вказане є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Також слід відмітити, що відповідно до вимог ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року №723/97-ВР, фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

В силу вимог п.5 ч.1 ст.1 Закону №2664-III фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином обов'язковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

В свою чергу, відповідачем докази на підтвердження обставин наявності у нього ліцензії на здійснення такого виду діяльності надані не були.

В силу вимог ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З огляду на те, що укладений між позивачем та відповідачем 30 червня 2016 року договір фінансового лізингу №00193 є недійсним (нікчемним), суд приходить до висновку про необхідність застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину. А саме стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 148320 гривень.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача слід стягнути в дохід держави - а саме до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1483 гривні 20 копійок.

Керуючись ст.ст.10,12,13,81,89,141,258-259,263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Договір фінансового лізингу №00193 від 30 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», визнати недійсним.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (, юридична адреса: інд.02160, м.Київ, вул.Соборності,15/10, фактична адреса: інд.01033, м.Київ, вул.Саксаганського,15/10) на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, жителя с.Нивиці Радехівського району 148 320 гривень.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (, юридична адреса: інд.02160, м.Київ, вул.Соборності,15/10, фактична адреса: інд.01033, м.Київ, вул.Саксаганського,15/10) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1483 гривні 20 копійок.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.04.2018 року.

ГоловуючийМулявка О. В.