Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 350/1798/15-ц

провадження № 61-8460св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року у складі колегії суддів: Меленко О. Є., Василишин Л. В., Девляшевського В. А.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року справу № 350/1798/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 350/1798/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування коштами та трьох відсотків річних за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що в грудні 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 отримав від нього грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США, які зобов'язувався повернути через декілька місяців. 26 грудня 2012 року між сторонами було укладено ще один договір на суму 12 000 доларів США, які ОСОБА_4 зобов'язувався повернути протягом місяця, однак повернув тільки 800 доларів США, та написав боргову розписку про повернення решти суми 12 200 доларів США.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача було стягнуто 96 000,16 грн.

29 квітня 2015 року відповідач сплатив 5 850 грн, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 29 квітня 2015 року становить 262,77 долари США.

17 липня 2015 року відповідач сплатив 65 863.64 грн, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 17 липня 2015 року становить 2 995,61 долари США.

28 грудня 2015 року відповідач сплатив 25 244.67 грн, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 28 грудня 2015 року становить 1 091,07 долари США.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2016 року з відповідача стягнуто на його користь три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання в розмірі 4 023,42 грн.

З огляду на викладене вважав, що з відповідача слід стягнути проценти за користування наданими йому коштами та три проценти річних за не врахований судовим рішенням період, а саме 4 324,28 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 04 лютого 2016 року становить - 111 126,96 грн та 289, 69 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 04 лютого 2016 року становить 7 451,50 грн.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 118 577,50 грн та судові витрати по справі в сумі 1 196,45 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують зобов'язальні правовідносини, які було порушено відповідачем, у зв'язку з чим останній повинен сплатити проценти за користування коштами та три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 664,36 грн. У задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення відсотків за користування коштами відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі, виходив з того, що з розписки, копія якої надана позивачем не вбачається, що ОСОБА_4 отримував від ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики. Відповідач категорично заперечує укладення договору позики між сторонами.

Зобов'язання відповідача, що було відображено ним у розписці в іноземній валюті припинилося у зв'язку із ухваленням рішення суду і три відсотки річних слід стягувати з розрахунку боргу - 96 000 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами виникли правовідносини у зв'язку із укладенням договору позики, що, зокрема підтверджується рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2013 року та рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2016 року. Також факт передачі відповідачу грошових коштів підтверджується розпискою, що міститься в матеріалах справи.

Зазначає, що наявність судових рішень не припиняє правовідносин сторін договору позики та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання зобов'язання.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що рішенням Рожнятівського районного суду від 11 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення боргу з останнього на користь позивача стягнуто 96 000,16 грн боргу.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання в розмірі 4 023,42 грн за період з 01 липня 2013 року по 08 червня 2015 року.

Відповідно до статті 11 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення)суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із частиною третьою статті 61 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення)обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних апеляційний суд прийняв до уваги заперечення відповідача щодо укладення договору позики та що правова природа його зобов'язання є іншою, а тому позивач не має права на отримання процентів за користування коштами.

Крім того, апеляційний суд зробив висновки, що зобов'язання відповідача відображене у розписці припинилось з урахуванням рішення Рожнятівського районного суду від 11 листопада 2013 року, яким було стягнуто борг у розмірі 96 000,16 грн.

Проте апеляційний суд не звернув уваги і не врахував наступне.

Факт наявності між сторонами позикових зобов'язань встановлено рішенням Рожнятівського районного суду від 11 листопада 2013 року, яке набрало законної сили.

Наявність інших правовідносин між сторонами, ніж тих, що виникли на підставі договору позики, судом не встановлено.

В порядку примусового виконання рішення Рожнятівського районного суду від 11 листопада 2013 року відповідач перерахував позивачу 73 861,73 грн, що встановлено рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилався на положення статей 625, 1048 ЦК України, оскільки борг не сплачено.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов до помилкових висновків, що зобов'язання відповідача припинилося у зв'язку із ухваленням рішення суду, так як позикодавцеві грошові кошти у повному обсязі не повернуто.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно встановити суму невиконаних грошових зобов'язань та провести розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми за період після ухвалення рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання за період з 01 липня 2013 року по 08 червня 2015 року.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням наведеного, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат