ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №591/3425/17

Провадження № 22-ц/788/446/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Сумська міська рада, Виконавчий комітет Сумської міської ради,

треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми в складі судді Шелєхової Г.В. від 11 січня 2018 року, ухвалене у м. Суми, дата складення повного судового рішення - 15 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У липні 2017 року ОСОБА_1 пред'явив позов до Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України № 3783-УІ від 22 вересня 2011 року був призначений на посаду судді безстроково, а Указом Президента України від 14 лютого 2015 року - переведений на посаду судді Ковпаківського районного суду м. Суми.

Сім'я позивача складається із чотирьох осіб: ОСОБА_1, дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мають статус внутрішньо переміщених осіб. Крім того, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи.

Позивач, який не забезпечений житлом у м. Суми, уклав договір оренди квартири за адресою, зазначеною у довідці № 3242 від 23.06.2017. Члени його родини через відсутність житла у м. Суми вимушені тимчасово проживати у різних населених пунктах України.

Неодноразово, а саме: 14 вересня 2015 року і 03 квітня 2017 року, ОСОБА_1 звертався із письмовими заявами на ім'я Сумського міського голови щодо вирішення питання про взяття його на квартирний облік як особи, яка потребує поліпшення житлових умов, і надання службового житла як судді місцевого районного суду. Однак листами від 23 вересня 2015 року № 2609/03.01.01-01, від 21 квітня 2017 року № Б-987/03.02.01-0-1 йому було відмовлено у взятті на квартирний облік з тих підстав, що він зареєстрований у м. Суми менше трьох років; а щодо надання службового житла - через відсутність законодавчого врегулювання цього питання.

Посилаючись на те, що відмова відповідача суперечить п. 9 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Положенню про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, отже є незаконною, ОСОБА_1 просив зобов'язати Сумську міську раду, Виконавчий комітет Сумської міської ради взяти на квартирний облік з 14 вересня 2015 року як особу, яка потребує поліпшення житлових умов, позивача, склад сім'ї якого складається із чотирьох осіб; виділити для нього у складі сім'ї з чотирьох осіб благоустроєне службове житлове приміщення в межах норм житлової площі, визначених законодавством України (ас. 5-8).

У серпні 2017 року відповідачі подали у письмовій формі заперечення на позовну заяву, в яких посилались на те, що підпунктом 3.1 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень у Сумській області, затверджених виконавчим комітетом Сумської обласної Ради народних депутатів та обласної ради профспілок від 26.12.1984 № 383, передбачено, що громадяни визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, якщо на кожного члена сім'ї приходиться менше 6 квадратних метрів жилої площі, за умови проживання та реєстрації у м. Суми та містах обласного підпорядкування не менше ніж 3 роки. Проте ОСОБА_1 і члени його сім'ї в м. Суми не зареєстровані, на обліку потребуючих поліпшення житлових умов у виконавчому комітеті Сумської міської ради не перебуває.

Крім того, Кабінет Міністрів України не розробив порядок забезпечення суддів службовим житлом. У відповідача немає вільних жилих приміщень, тому близько 16 тисяч громадян перебувають на обліку щодо поліпшення житлових умов.

На підставі викладеного відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог (ас. 36-38).

07 грудня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив занесену до журналу судового засідання ухвалу, якою за клопотанням позивача залучив до участі у справі як третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (ас. 92зв.).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2018 року у задоволенні позову відмовити.

Рішення мотивовано тим, що права позивача діями чи бездіяльністю відповідачів не порушені.

У лютому 2018 року ОСОБА_2, в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу на судове рішення, яка ухвалою Апеляційного суду Сумської області в складі судді Біляєвої О.М. від 16 лютого 2018 року повернута заявнику на підставі п. 1 ч. 1 ст. 357 ЦПК України (ас. 139-141, 162).

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Сумської області з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вірно встановивши обставини щодо права позивача і як судді, і як внутрішньо переміщеної особи на забезпечення житлом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення його права на забезпечення житлом з боку відповідачів.

Висновок суду про порушення позивачем порядку звернення з питанням про постановку на квартирний облік (у заяві відсутні підписи членів сім'ї, не додані документи), тобто позивачем не дотриманий порядок досудового врегулювання спору, не відповідає вимогам статті 16 ЦПК і є таким, що забезпечення позивача службовим житловим ставиться в залежність від настання або ненастання певних обставин. При цьому суд не дав оцінки підставам відмови, що були викладені у відповіді відповідача.

Якщо суд вважав позов передчасним і що між сторонами відсутній предмет спору, слід було застосувати наслідки, передбачені статтею 255 ЦПК України.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивач не звертався до відповідачів з питання квартирного обліку в установленому законом порядку, а тому відповідачі не вчинили неправомірні дії чи бездіяльність, отже, права ОСОБА_1 не порушені, не є обґрунтованим, оскільки можливість зобов'язання вчинити певні дії передбачена чинним законодавством тільки в судовому порядку, а підставою для захисту у даному спорі є невизнання його права носіями пасивного цивільного обов'язку.

ОСОБА_1 у скарзі також зазначає, що суд першої інстанції не навів конкретні норми законів України, які регулюють порядок звернення з питань квартирного обліку, що підтверджує помилковість висновку суду, і не дав оцінки тому факту, що позивач з 07 серпня 2015 року зареєстрований у м. Суми.

Крім того, суд порушив вимоги статей 259, 268 ЦПК України щодо негайного проголошення судового рішення. Так, 10 січня 2018 року о 16 годині 48 хвилин суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, після виходу з якої 11 січня 2018 року о 09 годині 19 хвилин було проголошено вступну та резолютивну частини рішення, у яких неправильно зазначено по батькові ОСОБА_2 Скорочене рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє (ас. 149-152).

У березні 2018 року ОСОБА_2 повторно подала апеляційну скаргу на судове рішення, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 як особа з інвалідністю ІІ групи відповідно до статті 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» має переважне право на поліпшення житлових умов у порядку, передбаченому чинним законодавством. Також має право на забезпечення житлом, передбачене Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Вважає, що має місце дискримінація за ознаками інвалідності, місця проживання, за якої вона зазначала обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами. Крім того, суд у судовому рішенні неправильно зазначив її по батькові (ас. 171-173).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 виконавчий комітет Сумської міської ради зазначив, що ОСОБА_1 не перебуває у відповідача на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Усього на обліку перебуває близько 16 тисяч громадян, у тому числі категорії громадян, щодо яких законодавчо визначений строк забезпечення житлом. Крім того, Кабінет Міністрів України не розробив порядок забезпечення суддів службовим житлом (ас. 229-231).

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники справи не з'явились в судове засідання; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується SMS-повідомленням, оголошеннями на веб-сайті судової влади України. Позивач ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що з 19 липня 2000 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1; взятий на облік внутрішньо переміщеної особи. Фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (ас. 10, 14).

ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України №3783-VI від 22 вересня 2011 року обраний на посаду судді Краснолуцького міського суду Луганської області безстроково. Указом Президента №83/2015 від 14 лютого 2015 року він переведений на роботу на посаді судді Ковпаківського районного суду м. Суми (ас. 16-18, 19).

Наказом голови Ковпаківського районного суду м. Суми № 4-ОС від 18 березня 2015 року ОСОБА_1 зарахований до штату на роботу на посаді судді Ковпаківського районного суду м. Суми у зв'язку з переведенням з посади судді Краснолуцького міського суду Луганської області (ас. 15).

Згідно з поясненнями позивача, він має сім'ю у складі 4 особи: ОСОБА_1, дружина ОСОБА_3, дочка ОСОБА_4, мати ОСОБА_2. Остання також є внутрішньо переміщеною особою, крім того, людиною з інвалідністю 2 групи за загальним захворюванням (ас.11-12).

Судом також установлено, що 14 вересня 2015 року і 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 звертався з письмовими заявами на ім'я Сумського міського голови Лисенка О.М., у яких він просив вирішити питання про взяття його на квартирний облік як особи, що потребує поліпшення житлових умов; вирішити питання про надання внутрішньо переміщеній особі у тимчасове користування (безоплатне) житлове приміщення, придатне для проживання; забезпечити службовим житлом як суддю Ковпаківського районного суду м. Суми. Заяви підписані позивачем, додатки до них відсутні (а.с.21-22, 24).

Згідно із заявою від 14 вересня 2015 року, ОСОБА_1 у м. Суми проживає один, його дружина та мати за станом здоров'я проживають у м. Красний Луч; дочка - студентка денного відділення 5 курсу Національного університету «Юридична академія України ім. Ярослава Мудрого», а тому проживає в м. Харкові.

Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради листом від 23 вересня 2015 року №2609/03.01.01-01 відмовило позивачеві у постановці на облік потребуючих поліпшення житлових умов та забезпечення службовим житлом з тих підстав, що постановою виконавчого комітету Сумської обласної ради народних депутатів та обласної ради профспілок від 26.12.1984 № 383 визначено, що громадяни визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, якщо вони зареєстровані у м. Суми не менше трьох років. Порядок забезпечення суддів службовим житлом Кабінетом Міністрів України не розроблений.

Виконавчий комітет Сумської міської ради листом від 21 квітня 2017 року № Б-987/03.02.01-01, посилаючись на статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 43 ЖК України, роз'яснив ОСОБА_1 порядок постановки на облік потребуючих поліпшення житлових умов (ас.23, 25).

Відповідно до статей 126, 130 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Згідно з частиною четвертою статті 48 Закону України від 7 липня 2010 року

№ 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (чинного на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2453-VI ), незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Частиною першої статті 136 Закону № 2453-VI визначено, що після призначення на посаду суддя Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищого спеціалізованого суду, апеляційного, місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 767 внесені зміни до пункту 56 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 "Про службові жилі приміщення", зокрема до переліку включено суддів місцевого суду, які потребують поліпшення житлових умов, на час виконання ними службових обов'язків.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обов'язок забезпечити житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, покладений на місцеві органи виконавчої влади за місцем роботи судді в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, такий порядок Кабінетом Міністрів України не визначений, а тому відсутність законодавчо закріпленого механізму реалізації права на забезпечення судді службовим житлом, а також відсутність вільного житла виключає вину відповідачів у незабезпеченні ОСОБА_1, який є суддею Ковпаківського районного суду м. Суми з 14 лютого 2015 року, службовим житлом.

Згідно з частиною 9 статті 11 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706- VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень надають у тимчасове безоплатне користування внутрішньо переміщеним особам з комунальної власності житлові приміщення, придатні для проживання (за умови оплати особою відповідно до законодавства вартості комунальних послуг).

Проте право на отримання житла передбачає порядок (правовий механізм) його реалізації, який встановлений ЖК. За цим Кодексом регулюється не тільки право внутрішньо переміщеної особи на отримання тимчасового житла, але й інших категорій черговиків, серед яких є й такі, що мають додаткові переваги.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України (ч. 3 ст. 34 ЖК).

Стаття 29 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» також передбачає, що особи з інвалідністю та сім'ї, в яких є діти з інвалідністю, мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, у тому числі Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470.

Відповідно до частини другої статті 132-1 ЖК, жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку.

Внутрішньо переміщені особи, визначені у підпункті 8 пункту 13 цих Правил, а саме: внутрішньо переміщені особи з числа інвалідів війни, визначених у пунктах 11 - 14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та члени їх сімей; а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим - восьмим, шістнадцятим - двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - беруться на квартирний облік у населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають протягом року на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб незалежно від наявності майнових прав чи прав власності на нерухоме майно, що розміщується в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, або розташованих на лінії зіткнення. При цьому члени сім'ї особи з інвалідністю або учасника бойових дій, які мають довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (видану згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, беруться на квартирний облік разом з нею (ним)(п. 8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила)).

За приписами пункту 15 Правил на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.

Згідно з пунктом 18 Правил, заява про взяття на квартирний облік подається відповідно виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради, сільському голові (у разі, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) за місцем проживання громадян (у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 8 цих Правил, - за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб) та адміністрації підприємства, установи, організації чи органу або іншому громадському об'єднанню (організації) за місцем їх роботи. Заява підписується членами сім'ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік.

Тобто, чинні Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, передбачають, що заява про взяття на квартирний облік подається відповідно виконавчому комітету міської ради, обов'язково підписується членами сім'ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік.

Проте подані 14 вересня 2015 року і 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 заяви на ім'я Сумського міського голови цим вимогам закону не відповідають, не підписані членами сім'ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік; а тому підстави для взяття його із сім'єю, яка складається із чотирьох осіб, на квартирний облік відсутні.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог є правильним, оскільки право позивача щодо взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень діями відповідачів не порушене.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції на час звернення до суду) судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси.

Довід скарги про ненадання судом оцінки підставам відмови, викладеним у відповіді відповідачів, не спростовує висновку суду про необґрунтованість вимог, оскільки згідно з листом від 21 квітня 2017 року, відмова мотивована відсутністю законодавчо закріпленого механізму реалізації права на забезпечення судді службовим житлом, а також відсутністю у виконавчого комітета вільного житла.

Щодо доводів скарги про не зазначення в оскарженому рішенні чітко і безумовно, коли позивач буде взятий на облік як особа, яка потребує поліпшення житлових умов, і коли він отримає службове приміщення, суд апеляційної інстанції відхиляє їх як безпідставні.

Наведений в апеляційній скарзі ОСОБА_1 довід, що суд зробив висновок про недотримання ним порядку досудового врегулювання спору, є безпідставним, оскільки судове рішення не містить такого висновку.

Щодо посилання ОСОБА_2 у скарзі на наявність дискримінації за ознаками інвалідності, місця проживання, слід зазначити, що недодержання нею передбаченого чинним законодавством порядку поліпшення житлових умов і у зв'язку з цим незабезпечення житловим приміщенням не є дискримінацією.

Помилкове зазначення у вступній та резолютивній частинах оскарженого рішення по батькові ОСОБА_2 - «ОСОБА_2» замість «ОСОБА_2» на правильність висновків суду про відмову в позові не впливає; описка може бути виправлена судом з власної ініціативи або за заявою учасників справи, згідно зі статтею 269 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 268 ЦПК України рішення проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п'ять днів з дня закінчення розгляду справи. Судове рішення, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписане всім складом суду і приєднане до справи (ч.6 ст. 259 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 10 січня 2018 року о 16 годині 48 хвилин суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, після виходу з якої 11 січня 2018 року о 09 годині 19 хвилин було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Судом не встановлено і позивачем не доведено, що рішення проголошено не в судовому засіданні, яким завершений розгляд справи. Відсутність вступної і резолютивної частин рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не свідчить про недодержання судом наведених норм.

Інші наведені в апеляційній скарзі позивача доводи не спростовують висновки суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права; суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

В.І.Криворотенко

Дата складення повного судового рішення - 26 квітня 2018 року

Суддя-доповідач О.М.Біляєва