Постанова

Іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 331/4392/16-ц

провадження № 61-8323св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

третя особа - міське комунальне підприємство «Основаніє»,

представники третьої особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у складі судді Федченко І. М. від 1 вересня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Воробйової І. А. від 26 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - міське комунальне підприємство «Основаніє» (далі - МКП «Основаніє»), про відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що його квартиру АДРЕСА_1 неодноразово заливали водою мешканці розташованої вище квартири № 9, які є відповідачами в справі. 23 лютого

2016 року він звернувся до інформаційно-диспетчерського центру МКП «Основаніє» і повідомив про залиття його квартири. 26 лютого 2016 року працівниками МКП «Основаніє» склали акт дослідження стану його квартири на предмет залиття. 1 квітня 2016 року він звернувся до інформаційно-диспетчерського центру МКП «Основаніє» щодо складання повторного акта, необхідного для визначення майнової шкоди. У зв'язку з його повідомленням 1 квітня 2016 року МКП «Основаніє» складено акт. Згідно з договірною ціною на ремонт квартири № 5, виконаної по даним локального кошторису № 2-1-1 відповідно до акта МКП «Основаніє» від 1 квітня 2016 року майнова шкода становить 2 тис. 864 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів майнову шкоду в розмірі 2 тис. 864 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на час складання акта працівниками МКП «Основаніє» від 26 лютого 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 виявлені сухі жовті плями. Встановити причину залиття на момент дослідження не виявилось можливим. Під час дослідження розташованої вище квартири № 9 течі на внутрішніх мережах і сантехнічному обладнанні не виявлено. Відключення по стояку вказаних квартир 25-26 лютого 2016 року не проводилось. Таким чином, позивач не довів обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме: причини залиття і відповідно вини відповідачів у залитті квартири та спричинені майнової шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, зокрема, про причини залиття, вину відповідачів у залитті квартири та спричинені майнової шкоди.

У касаційнійскарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не прийняв до уваги доводи та пояснення заявника з приводу того, що складені акти обстеження квартири АДРЕСА_1 відповідають формі акта, який складається в разі несанкціонованого втручання жителів в охорону санітарно-технічних систем, а не в разі залиття квартири. Крім того, посилався на те, що не встановлена причина залиття не є фактом відсутності самого залиття квартири.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1.

В актідослідження технічного стану вказаної квартири на предмет залиття зазначено, що на момент дослідження в квартирі № 5 виявлені сухі жовті плями. Встановити причину залиття на момент дослідження не виявилось можливим, тому що в момент залиття заявка на 15-80від власника квартири № 5 не надходила. Під час дослідження розташованої вище квартири № 9 течі на внутрішніх мереж і сантехнічному обладнанні не виявлено. Відключення по стояку вказаних квартир 25 та 26 лютого 2016 року не проводилось, робіт робітниками не проводилось.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою КМ України від 8 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою КМ України від 24 січня 2006 року № 45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з частинами першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У частині першій статті 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, закріплено загальне правило розподілу обов'язків з доказування, а саме кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи судові рішення про відмову в задоволенні позову, неправильно застосували вказані норми матеріального права, а також не звернули увагу на те, що в указаному акті дослідження технічного стану квартири позивача на предмет залиття зазначено, що він зверувся до МКП «Основаніє» саме 23 лютого 2016 року та долучив до своєї позовної заяви розрахунки, які підтверджують завдання йому майнової шкоди в результаті залиття його квартири.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їхнього скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк