Провадження №: 2/755/1435/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

за участі учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення та визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, діючи в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, пред'явила позов до ОСОБА_5 з вимогами: «Винести рішення про примусове вселення ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1. Визнати за позивачем та її малолітнім сином ОСОБА_6 право користуватись кімнатами площею 14,00 кв.м та 9,00 кв.м в квартирі АДРЕСА_1», що є предметом позову.

15 грудня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення та визнання права користування житловим приміщенням.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позивач та представник позивача - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі пояснили, що з 12 травня 2007 року позивач та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей - повнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту створення сім'ї родина проживала в квартирі АДРЕСА_1 яка належала в рівних долях чоловіку позивача та його рідній сестрі ОСОБА_5, яка останні п'ять років не проживавала в цій квартирі. В жовтні 2017 року позивач разом з дітьми виїхала на відпочинок, після повернення позивач не змогла потрапити до квартири, оскільки її чоловік влаштував скандал та вигнав позивача з дітьми з квартири, а через декілька днів чоловік помер. Після смерті чоловіка, його рідна сестра ОСОБА_5 змінила замки в квартирі, не дає можливості потрапити до квартири, навіть забрати особисті речі позивача та її дітей. Оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не дає можливості вселитись до квартири, такі неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутись до правоохоронних органів, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено на тій підставі, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, тому позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду та просить примусово вселити її разом з малолітньою дитиною до квартири та визнати за позивачем та її сином права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, пояснив, що в результаті приватизації квартири АДРЕСА_1, проведеної у 1993 році, житлове приміщення належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 та членам її сім'їОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11. Наразі єдиним живим власником спірного житлового приміщення залишилась відповідач, враховуючи той факт, що ОСОБА_6, чоловік позивача та брат відповідача, помер ІНФОРМАЦІЯ_5. Відповідачу відомо, що позивач разом з дітьми звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті чоловіка та батька, однак свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не видано, тому відсутні підстави для вирішення питання щодо визначення порядку користування квартирою, в той же час відповідач жодним чином не перешкоджає позивачу вселитись разом з малолітньою дитиною до квартири, замки на вхідних дверях до квартири не змінювала, жодних перешкод для вселення позивача разом з дитиною на даний час не існує, позивач не надала жодних доказів, які мали підтвердитивиникнення між сторонами даного спору конфліктних ситуацій та чинення з боку відповідача дій, які свідчили б про чинення перешкод у користуванні квартирою.

Представник третьої особи -Служби у справах дітей Дніпровськоїрайонної у мсті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява представника третьої особи Поліщука О.В. про розгляд справи у відсутності третьої особи, позов ОСОБА_1 підтримують в повному обсязі та просять прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, 2009 року народження, та чинного законодавства. (а.с.32)

Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України)

Згідно зі статтями 5, 7, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (частина друга статті 8 цього Закону).

Судом встановлено, що за даними Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 02 листопада 2017 року (вих.№КВ-2017 №42938), квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_15. (а.с.30)

ОСОБА_10 змінив прізвище на «ОСОБА_10», ОСОБА_15 змінила прізвище на «ОСОБА_15».

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ОСОБА_16 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку(квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку(квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Судом встановлено, що з 12 травня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час спільного сумісного проживання подружжя має двох дітей - повнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 за період з ІНФОРМАЦІЯ_5, у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 ( з 11.07.1979 року); ОСОБА_6 ( з 02.07.1991 року); ОСОБА_4, 2009 року народження, ( з 06.10.2009 року).

Виходячи зі змісту положень ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Після смерті ОСОБА_6, чоловіка позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, відкрилась спадщина до складу якої, серед іншого, входить частка об'єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Дніпровською районною державною адміністрацією 01 лютого 1993 року.

За інформаціє про склад спадкоємців, яка надана Десятою Київською державною нотаріальною конторою, згідно даними спадкової справи №1086/2017 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 спадкоємцями за законом є дружина спадкодавця ОСОБА_1, 1980 року народження, дочка спадкодавця ОСОБА_7, 1999 року народження, та син спадкодавця ОСОБА_4, 2009 року народження.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку.

Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст.3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін спору, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про вселення до квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач разом з малолітнім сином на законних підставах набула права користування цією квартирою, вселилась та проживала в цій квартирі як член сім'їспіввласника квартири, яким був її чоловік, сам факт смерті власника квартири не тягне за собою наслідків припинення права користування житлом близькими членами його родини, які за його життя набули права користування жилим приміщенням.

Крім того, суд враховує, що малолітня дитина зареєстрована в квартирі, іншого житла на праві власності не має, на даний час спадкоємці першої черги за законом - дружина та діти, заявили про намір прийняти спадщину після смерті чоловіка та батька дітей, в той же час незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України), але право розпорядження спадщиною виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд вважає доведеним позицію позивача щодо чинення з боку відповідача перешкод у користуванні квартирою, ці обставини підтверджуютьсячисленними зверненнями позивача восени 2017 року до правоохоронних органівстосовно протиправних дій відповідача, яка не допускала позивача до квартири, за результатами розгляду надано висновки про те, що відносини, які виникли між сторонами конфлікту є цивільно-правовими та рекомендовано звернутись до суду.

Також, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17, проживає в будинку АДРЕСА_1, та ОСОБА_7, донька позивача, пояснили, що позивач разом з чоловіком та дітьми постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1, однак після смерті чоловіка потрапити до квартири родина не має змоги, оскільки замки на вхідних дверях замінені.

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

За встановлених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо визнання за позивачем та її малолітнім сином ОСОБА_6 право користуватись кімнатами площею 14,00 кв.м та 9,00 кв.м в квартирі АДРЕСА_1, оскільки право користування власністю є однією із складових права власності, тому не потребує підтвердження в судовому порядку того обсягу прав, якими наділено власника в силу норм чинного законодавства, на даний час позивач та її малолітня дитина, як спадкоємці першої черги за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6, не отримали свідоцтво про право власності на спадкове майно, частки їх в об'єкті нерухомого майна не визначено, що унеможливлює вирішення питання визначення порядку користування квартирою.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення та визнання права користування житловим приміщенням, задовольнити частково в частині вимог щодо вселення ОСОБА_1 разом з малолітнім сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1, в іншій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути зОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 29, 358, 360, 383, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст.63, 150, 159 Житлового кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення та визнання права користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 разом з малолітнім сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я