Справа № 2-478/2010 Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/1663/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 58 17.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Яворського М.А.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену в м. Біла Церква 02 лютого 2018 року, у справі за заявою ОСОБА_2 про роз'яснення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Матюшівської сільської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на землю та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про роз'яснення рішення.

Заяву мотивував тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року задоволено позов ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та вклад на рахунок, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2006 року, видане ОСОБА_2 про прийняття всього майна ОСОБА_4 в частині прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки розміром 0,8587 га.

Вказує, що у резолютивній частині цього рішення взагалі відсутні положення щодо земельної ділянки ОСОБА_3, на які претендує остання. В рішенні суду не конкретизується, в якій саме частині визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2006 року.

З приводу роз'яснення судового рішення було звернення Білоцерківської районної державної нотаріальної контори від 11 травня 2011 року та неодноразове звернення відповідача як до нотаріуса, так і до суду, але позитивної відповіді не отримано.

Просив роз'яснити рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року в частині відсутності положення про визнання права власності на земельну ділянку ОСОБА_3 в порядку спадкування майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, її площу, місце розташування, а також конкретизувати, в якій частині визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2006 року за реєстровим № 1-189.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз'яснення рішення відмовлено.

Заявник ОСОБА_2, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2018 року та постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 про роз'яснення рішення задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, постановивши 02 лютого 2018 року ухвалу по даній справі, не роз'яснив рішення від 19 лютого 2010 року, а лише надав тлумачення ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на ухвалу Верховного Суду України № 6-711 цс15 від 20 січня 2016 року. Однак виконавчий документ згідно рішення суду сторонам по справ не видавався, тому ніякої процедури примусового виконання рішення суду до цього часу не існує.

Вказує, що згідно норм процесуального закону та судової практики суд може роз'яснити рішення суду, якщо воно є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію, шляхом викладення більш повно та ясно тієї частини рішення, розуміння якої викликає труднощі, однак судом цього зроблено не було.

Судове засідання 02 лютого 2018 року було проведено у відсутність сторін, які не були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. При цьому в ухвалі від 02 лютого 2018 року не зазначено, у відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України, інформацію про відкриття провадження в справі з додержанням вимог ч. 5 ст. 128 цього Кодексу.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого судом правомірно залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про роз'яснення рішення, оскільки ОСОБА_2 просив роз'яснити рішення, ухвалене 19 лютого 2010 року. Позивач вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року на даний час є виконаним і відсутнє будь-яке виконавче провадження по його примусовому виконанню, а також закінчився строк, протягом якого це рішення може бути пред'явлене до примусового виконання. Вважає, що ОСОБА_2 вказаною заявою фактично хоче не роз'яснити рішення, а змінити зміст судового рішення на свою користь.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року за позовом ОСОБА_3 до Матюшівської сільської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом позов задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, визнано за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та вклад на рахунку НОМЕР_1, відкритий в сбербанку № 211/30 на ім'я ОСОБА_5; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 09 лютого 2004 року, виданий ОСОБА_4, розташованої в АДРЕСА_2, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2006 року, видане завідувачем Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про прийняття всього майна ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме в частині прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки розміром 0,8587 га., яка розташована на території АДРЕСА_2 (а. с. 80 - 83 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 серпня 2010 року та ухвалою Верховного Суду України від 17 січня 2011 року дане рішення залишено без змін (а. с. 42, 136 т. 1).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Подання заяви про роз'яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

Суд розглядає заяву про роз'яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз'яснення рішення.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що незрозумілим є рішення суду, в якому припускається декілька варіантів тлумачення. Таким чином, приводом для роз'яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання.

Таким чином, виходячи із змісту наведених вимог закону, розгляд заяви про роз'яснення рішення може проводитися без повідомлення учасників справи про час і місце її розгляду, оскільки останні викликаються на розсуд суду у разі необхідності, тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині неповідомлення сторін про час і місце розгляду заяви ОСОБА_2 про роз'яснення рішення.

Також, оскільки розгляд заяви про роз'яснення рішення не передбачає повторного відкриття провадження в справі після розгляду справи по суті, не ґрунтуються на вимогах закону і відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про відсутність в ухвалі від 02 лютого 2018 року інформації про відкриття провадження згідно ст. 187 ЦПК України з додержанням вимог ч. 5 ст. 128 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує, що заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 не подавав, а тому не може погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що суд зобов'язаний був усунути недоліки шляхом ухвалення додаткового рішення.

Разом із тим, ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися в разі необхідності до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз'яснення рішення, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду набрало законної сили 05 серпня 2010 року, тому закінчився строк, протягом якого вказане рішення може бути пред'явлене до примусового виконання, і заявником не надано суду доказів на підтвердження того, що строк на пред'явлення виконавчого документа до виконання переривався.

Однак з такими висновками апеляційний суд повністю не може погодитися, виходячи із наступного.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі наведено зміст ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» щодо строку пред'явлення виконавчого документа до виконання, але залишено поза увагою, що рішення суду про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на майно та визнання державного акту на право приватної власності на землю і свідоцтва про право на спадщину недійсними не підлягає пред'явленню до примусового виконання в порядку та на підставах, визначених Законом України «Про виконавче провадження», оскільки виконується шляхом звернення позивача до відповідних реєстраційних органів і здійснення останніми дій відповідно до їх компетенції.

Зважаючи на це, строк подання заяви про роз'яснення рішення суду, яке не підлягає примусовому виконанню, у часі не обмежений.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про закінчення строку, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання, і відмова в задоволенні заяви з цих підстав, зроблені судом першої інстанції в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2018 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи заяву ОСОБА_2 про роз'яснення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року, апеляційний суд виходить із наступного.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 9 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

Звертаючись до суду із заявою про роз'яснення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року, ОСОБА_2 посилався на те, що при задоволенні позову про визнання права власності на спадкове майно суд мав розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Визнаючи право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, суд мав би витребувати підтверджуючі правовстановлюючі документи на час виникнення права власності на будівлі, споруди, витребувати від Матюшівської сільської ради довідку про належність житлового будинку на праві власності спадкодавцеві та залучити архівну справу Білоцерківського МБТІ. Вважав, що при визнанні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 суд тим самим суттєво порушив норми матеріального права, фактично визнавав право власності за позивачами без будь-якої правової підстави.

В даній частині зміст заяви про роз'яснення рішення фактично зводиться до незгоди із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року, яке було предметом апеляційного та касаційного перегляду, що виходить за межі роз'яснення рішення, відтак апеляційний суд не надає оцінки цим доводам.

Оцінюючи доводи заяви ОСОБА_2 про відсутність в резолютивній частині рішення положення щодо земельної ділянки ОСОБА_3, на які претендує остання, апеляційний суд враховує, що дані обставини взагалі не були предметом позову і розгляду судом першої інстанції, оскільки позивач просила скасувати державний акт на право приватної власності на землю та визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, не заявляючи при цьому вимог про визнання за нею права власності на земельну ділянку.

Не відповідають фактичним обставинам справи посилання заявника на те, що в рішенні суду не конкретизується, в якій саме частині визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2006 року за реєстровим № 1-189, оскільки згідно абзацу 4 резолютивної частини рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2006 року, видане завідувачем Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 про прийняття всього майна ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме в частині прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки розміром 0,8587 га., яка розташована на території АДРЕСА_2.

Доводи заявника, що суд ігнорував рішення Матюшівської сільської ради № 24 від 08 квітня 1997 року про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування ОСОБА_4 з сім'єю для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,41 га. біля будинку; що позивач здійснила приватизацію земельних ділянок в загальному розмірі 0,60 га. за адресою АДРЕСА_3; посилання заявника на порядок розгляду судом спорів про зменшення розміру обов'язкової частки і перерозподілу часток у спадщині також за своїм змістом є незгодою ОСОБА_2 із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року та не приймаються до уваги апеляційним судом.

Не мають правового значення і відхиляються апеляційним судом доводи ОСОБА_2, що Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою направлено до суду звернення з приводу роз'яснення судового рішення, на яке не було надано позитивної відповіді.

Також апеляційний суд враховує, що згідно листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2012 року, рішення суду від 19 лютого 2010 року повинно виконуватися у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року (а. с. 129 т. 1).

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є чітким, зрозумілим і не потребує додаткових роз'яснень, а заявником фактично порушено питання про зміну рішення та внесення в нього нових даних, тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про роз'яснення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про роз'яснення рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2018 року скасувати і прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз'яснення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Матюшівської сільської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на землю та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Яворський М.А.