Справа № 152/1559/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним Біржового контракту Договору купівлі продажу № 013/09 від 20.01.2009 року, про визнання права власності на багаторічні насадження (дерева яблунь), про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року,

в с т а н о в и в:

05.10.2017 ОСОБА_1 звернувся в Шаргородський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним Біржового контракту Договору купівлі продажу № 013/09 від 20.01.2009 року, про визнання права власності на багаторічні насадження (дерева яблунь), про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року.

У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є власником земельної ділянки №587, кадастровий номер :01:002:0361, площею 1,0510 га з багаторічними насадженнями яблуневий сад, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) від 07.09.2016 року належна йому земельна ділянка винесена в натурі (на місцевості), встановлені межові знаки в вересні 2016 року. З того часу він не має можливості користуватися належною йому земельною ділянкою у звязку з її захопленням відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які з вересня 2016 року перешкоджають йому користуватись належним йому майном, використовуючи земельну ділянку без законних підстав: збирають урожай яблук та звертають його на власну користь. При цьому мотивують свою поведінку наявністю права власності на багаторічні насадження (дерева яблунь). Він неодноразово звертався до правоохоронних органів щодо припинення протиправної поведінки відповідачів, зокрема 26.08.2017 року та 07.09.2017 року. Після чергового звернення, під час ознайомлення у відділенні поліції з матеріалами перевірки за його заявами, йому стало відомо про існування біржового контракту (договору купівлі-продажу) №013/09 від 20.01.2009 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 придбав квартал №25 загальною площею 17,3 га, 1962 року посадки багаторічні насадження яблунь, який він вважає недійсним з огляду на те, що відповідно до розпорядження Шаргородської РДА Вінницької області №413 від 08.10.2008 року, яким затверджений Протокол розподілу земельних часток (паїв) між громадянами, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько - Лісової сільської ради, йому, поряд з іншими громадянами, за № 499 згідно додатку 2 до розпорядження, передано у власність земельну частку (пай) номер 587 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,0510 га, в тому числі багаторічні насадження 1,0510 га. На підставі даного розпорядження йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №259448 на земельну ділянку №587 кадастровий номер :01:002:0361. Тобто він є власником зазначеної земельної ділянки, що не було враховано при укладенні біржового контракту (договору купівлі-продажу) №013/09 від 20.01.2009 року.

Крім того, в матеріалах перевірки міститься ксерокопія договору оренди від 28.12.2012 року належної йому земельної ділянки, укладеного між ним та ОСОБА_4, який він вважає недійсним, оскільки не укладав його та не підписував, як і не підписував акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду.

Просить суд визнати недійсним біржовий контракт (договір купівлі-продажу) №013/09 від 20 січня 2009 року, укладений між ФОП ОСОБА_5 в інтересах СВАТ імені 9-ої Кримської кавалерійської дивізії та ОСОБА_3. Визнати за ним - ОСОБА_1 право власності на багаторічні насадження (дерева яблунь), які ростуть на належній йому земельній ділянці № 587, кадастровий номер :01:002:0361 площею 1,0510 га, яка належить йому на підставі державного акту ЯЖ № 259448 від 29.01.2009 року. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №587 від 28.12.2012 року, кадастровий номер :01:002:0361 площею 1,0510 га, яка належить йому на підставі державного акту ЯЖ №259448 від 29.01.2009 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на ті самі обставини, що і в позовній заяві. Суду пояснили, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 1,0510 га з багаторічними насадженнями яблуневим садом, яка розташована на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №259448 від 29.01.2009 року. Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) від 07.09.2016 року належна ОСОБА_1 земельна ділянка винесена в натурі (на місцевості), у вересні 2016 року встановлені межові знаки, що підтверджується витягом з ДЗК від 13.09.2016 року. Проте користуватися належною йому земельною ділянкою він не має можливості у звязку з тим, що вона використовується ОСОБА_4, який стверджує, що використовує її на підставі договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року, який нібито укладався між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а право власності на багаторічні насадження яблунь, які ростуть на зазначеній земельній ділянці, належить ОСОБА_3 згідно біржового контракту (договору купівлі-продажу) №013/09 від 20.01.2009 року і ОСОБА_4 використовує їх на підставі окремого договору, укладеного між ним та ОСОБА_3 Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з повідомленнями - заявами про протиправну поведінку відповідачів, яка полягає в тому, що вони незаконно збирають яблука на належній йому земельній ділянці, проте поліцією належних заходів вжито не було, натомість йому було рекомендовано для вирішення спору звернутися до суду. 07 вересня 2017 року під час ознайомлення у відділенні поліції з матеріалами перевірки за його заявами та отримання копій документів ОСОБА_1 стало відомо про існування біржового контракту (договору купівлі-продажу) № 013/09 від 20.01.2009 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 придбав багаторічні насадження дерева яблунь у кварталі № 25 загальною площею 17,3 га, 1962 року посадки та договору оренди від 28.12.2012 року належної йому земельної ділянки між ним та ОСОБА_4, який він не укладав, оскільки станом на 28.12.2012 року земельна ділянка не була виділена йому в натурі, не були визначені та встановлені її межі, тому на той час вона як обєкт оренди не могла бути передана орендареві. Крім того, договір оренди містить безліч порушень, зокрема: у п.2.3 Договору зазначено, що передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення 1,0510 га, в т.ч. рілля 1,0510 га всупереч наявності на земельній ділянці багаторічних насаджень; у п.2.4 Договору зазначено, що на земельній ділянці присутні обєкти нерухомого майна та інші обєкти інфраструктури, проте не зазначено, які саме; у п.2.6 Договору особливості земельної ділянки, які можуть перешкоджати її ефективному використанню орендарем або іншим чином вплинути на орендні відносини зазначено: на ділянці присутнє майно (багаторічні насадження) згідно біржового контракту №013/09, який не стосується належної йому земельної ділянки з багаторічними насадженнями; у п.3.1 Договору зазначено, що земельна ділянка передається строком на 25 (двадцять пять) років з моменту підписання відповідного акту приймання-передачі земельної ділянки в користування орендарю у відповідності до даного договору; у п.6.1 договору зазначено, що орендодавець зобовязаний передати земельну ділянку орендарю в належному стані протягом 7 (семи) календарних днів після державної реєстрації даного договору, згідно акту приймання-передачі, який підписується двома сторонами та є невідємною частиною даного Договору; у п.13.1 договору зазначено, що він підлягає державній реєстрації та вступає в силу після його підписання сторонами та проведення його державної реєстрації, при цьому державну реєстрацію зазначеного договору вчинено лише 27.06.2017 року; у п.13.6 договору зазначено, що невідємною частиною даного договору є наступні додатки: а) копія державного акту на право приватної власності на землю; б) акт приймання-передачі земельної ділянки, які відсутні. Також відсутні невідємні частини договору: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлені земельні сервітути; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що свідчить про його невідповідність вимогам закону. Перший аркуш договору, де містяться істотні умови, ним не підписаний, що підтверджує відсутність його волевиявлення на підписання договору. Крім того, біржовий контракт (договір купівлі-продажу) №013/09 від 20.01.2009 року не стосується належної йому земельної ділянки з багаторічними насадженнями, яка знаходиться в кварталі №26 бригади №2, хоча відповідач ОСОБА_4 наполягав, що користується багаторічними насадженнями, наявними на його земельній ділянці на підставі саме біржового контракту № 013/09 від 20.01.2009 року. ОСОБА_1 просив визнати недійсним біржовий контракт (договір купівлі-продажу) №013/09 від 20.01.2009 року, укладений між ФОП ОСОБА_5 в інтересах СВАТ ім. 9 ої Кримської кавалерійської дивізії та ОСОБА_3; визнати за ним право власності на багаторічні насадження (дерева яблунь), які ростуть на належній йому земельній ділянці №587, кадастровий номер :01:002:0361 площею 1,0510 га; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року, яка належить йому на підставі державного акту ЯЖ №259448 від 29.01.2009 року, у зв'язку з відсутністю його волевиявлення на укладення договору, істотних умов і невід'ємних частин договору оренди та стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 5920 грн.

Відповідач ОСОБА_3 на виклики суду жодного разу не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутності до суду не надходило ( а.с. 88, 129, 130, т.1; 138 140, 146 147, 163 164, 180 182, 192 194, 200 202, 209 211, т.2). Суд, з урахуванням думки учасників судового розгляду, проводить розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_3 на підставі документів, наявних у матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 в попередньому судовому засіданні, яке відбулося 24.10.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на те, що використовує земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року. У подальшому в судові засідання ОСОБА_4 не зявлявся, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином ( а.с. 89, 131, т.1; 150 152, 160, 178, 190 191, 203 205, 212 214, т.2), надалі в судових засіданнях приймав участь представник ОСОБА_4 за довіреністю від 23.10.2017 року ОСОБА_6, який позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року не визнав, посилаючись на те, що спірний договір відповідає вимогам діючого законодавства, підписаний сторонами, пройшов державну реєстрацію, відповідно правові підстави для визнання його недійсним відсутні, при цьому право власності ОСОБА_1 на багаторічні насадження ним і його довірителем не оспорюється.

За загальним правилом, визначеним у частині 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, за змістом ст.13 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві.

Упродовж всього судового розгляду справи позивач та його представник своїх вимог не змінювали, наполягали на їх задоволенні.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0361, площею 1,0510 га, в тому числі багаторічні насадження 1,0510 га, яка розташована на території Рахнівсько - Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 259448 від 29.01.2009 року (а.с.11, т.1), виданим на підставі розпорядження голови Шаргородської районної державної адміністрації ОСОБА_7 від 08.10.2008 року № 413 "Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки" (а.с.21,22, т.1), витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ - 016 від 13.09.2016 (а.с.24, т.1), кадастровим планом земельної ділянки (а.с.25, т.1).

Право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку відповідачами не оспорюється.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) від 07.09.2016 року належна ОСОБА_1 земельна ділянка винесена в натурі (на місцевості), встановлені межові знаки, що підтверджується витягом з ДЗК від 13.09.2016 року (а.с.24, т.1).

Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що відповідно до схеми землеустрою і розміщення кварталів з багаторічними насадженнями підприємства - банкрута СВАТ ім. 9-ої Кримської кавалерійської дивізії с. Рахни Лісові Шаргородського району Вінницької області спірна земельна ділянка № 587 розташована в кварталі № 26 бригади №2 (а.с.129, т.2).

28 грудня 2012 року в с. Рахни - Лісові Шаргородського району Вінницької області між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,0510 га, у тому числі рілля 1,0510 га, кадастровий номер :01:002:0361 (а.с.218 -222, т.2).

29.06.2017 року зазначений договір зареєстрований державним реєстратором Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 253 (а.с.223, т.2).

Строк дії договору 25 років.

Згідно акту прийому - передачі земельної ділянки в оренду від 28 грудня 2012 року орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне володіння та користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 1,0510 га, кадастровий номер :01:002:0361 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Рахнівсько Лісової сільської ради. На ділянці присутнє майно (багаторічні насадження) згідно біржового контракту № 013/09 (а.с.224,т.2).

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 у 2017 році неодноразово звертався до правоохоронних органів із зверненнями та повідомленнями про те, що належна йому земельна ділянка з багаторічними насадженнями незаконно використовується відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_3, з вимогою про притягнення останніх до відповідальності (а.с.12 20, т.1).

До цього, 14.09.2016 року ОСОБА_1 звертався до відповідачів з письмовою вимогою про звільнення належної йому земельної ділянки, самовільно зайнятої відповідачами (а.с. 23, т.1).

Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які врегульовані ст. ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 6, 13, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), нормами Цивільного кодексу України щодо загальних положень про договір, Земельного кодексу України, а також Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до ст.ст.13, 14 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Право власності на землю гарантується.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

За змістом ст.16 ЦК України, ч. 2 ст. 90, п.п. "а", "в" ч. 3 ст. 152 ЗК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку і у спосіб, встановленому законом, зокрема: визнання прав та визнання угоди (договору) недійсним.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії").

Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "ОСОБА_2 проти Туреччини")".

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення обєкт захисту буде відсутній.

Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст.1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України.

Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Даючи правову оцінку позовній вимозі ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на багаторічні насадження ( дерева яблунь) суд констатує наступне.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що вникли до 01.01.2013 р., визнаються дійсними за наявності реєстрації прав, яка була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх вчинення.

Тобто, з 29.01.2009 року з дати державної реєстрації державного акта на земельну ділянку Позивач ОСОБА_1 набув у власність багаторічні насадження (дерева яблунь) (а.с.24, т.1).

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 22, ст. 19 ЗК України багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення, отже, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка.

Зі змісту ст. 6 Закону України "Про плату за землю» вбачається, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, в розрізі п. "а"» ч. 2 ст. 22 ЗК України - вид земель сільськогосподарського призначення. Відповідно, і в Законі України "Про плату за землю" під багаторічними насадженнями розуміється не що інше як земельна ділянка.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Дана норма кореспондується з ч. 2 ст. 79 ЗК України. При цьому ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню та не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки.

Частиною 2 ст. 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У відповідності до ст. 187 ЦК України складовою частиною речі є все, що не може бути відокремлено від речі без її пошкодження або істотного знецінення. Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, а тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження.

Зазначене щодо правового режиму багаторічних насаджень сільськогосподарських угідь як об'єкта нерухомого майна (земельна ділянка) відповідає правовій позицій Верховного Суду України, наданій у постанові від 25.02.2015 р. № 6-14цс15.

Так, у вказаній правовій позиції зазначено наступне: "Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання державного акта) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Згідно із частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Враховуючи викладене, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об'єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки, насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об'єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до вищезазначених нормативно - правових актів має визначення - багаторічні насадження.

Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року № 6-24639св12, 05.12.2012 року № 6-41914св12 та від 30.01.2013 року № 6-40577св12.

За вказаних обставин суд вважає, що позов ОСОБА_1 в частині визнання права власності на багаторічні насадження (дерева яблунь) задоволенню на підлягає, оскільки право власності на вказане майно набуте ним у спосіб, визначений законодавством, підтверджується правовстановлюючим документом державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 259448 від 29.01.2009 року (а.с.11, т.1), не оспорюється відповідачами, тому вимоги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними і не підлягають судовому захисту.

Позивачем ОСОБА_1 також заявлено позовну вимогу про визнання недійсним біржового контракту (договору купівлі продажу) № 013/09 від 20.01.2009 року, яку останній мотивує тим, що він не може використовувати належну йому земельну ділянку, в тому числі і через ту обставину, що відповідно до зазначеного контракту ОСОБА_3 є власником багаторічних насаджень (дерев яблунь), які ростуть на ній.

З приводу заявленої вимоги судом витребувано від Товарної біржі "Подільський контракт" документи щодо укладення оспорюваного правочину.

Із протоколу № 039/09 проведення біржових торгів від 20.01.2009 року вбачається, що Товарною біржою "Подільський контракт" проведено біржові торги з реалізації майнових активів підприємства банкрута СВАТ ім. 9-ої Кримської кавалерійської дивізії, в тому числі плодово ягідних садів площею 1214,7 га. У числі учасників публічних торгів за номерами 11,12 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Під час проведення торгів ліцитатором зафіксовані пропозиції від ОСОБА_3 на придбання плодово ягідних садів, а саме: квартал № 25 в бригаді №2 площею 17,5 га, від ОСОБА_4 квартал № 26 в бригаді №2 площею 35,2 га (а.с.167, т.2).

Відповідно до Біржового контракту (договору купівлі-продажу) №013/09 від 20 січня 2009 року ФОП ОСОБА_5 в інтересах СВАТ ім. 9-ої Кримської кавалерійської дивізії (продавець) продав, а ОСОБА_3 (покупець) придбав майнові активи СВАТ ім. 9-ої Кримської кавалерійської дивізії (плодово ягідний сад), розташований за адресою: Вінницька обл., Шаргородський р-н, с. Рахни - Лісові, вул. Гагаріна,12, а саме: квартал №25 загальною площею 17,5 га, 1962 року посадки, який знаходиться в бригаді №2 (а.с.169, т.2).

Директор ТБ " Подільський контракт" ОСОБА_8, на запит суду, листом № 06/18 від 22.01.2018 року, повідомила, що 20.01.2009 року було проведено аукціон по реалізації майнових активів підприємства банкрута СВАТ ім. 9 - ої Кримської кавалерійської дивізії", складено протокол № 039/09 проведення біржових торгів від 20.01.2009 року. Згідно даного протоколу фізична особа ОСОБА_4 визнаний переможцем на купівлю інвентаризаційної описі плодово ягідних садів бригади №2, квартали №№ 22, 24, 26. Після проведення даного аукціону ОСОБА_4 подав заяву про неможливість здійснення оплати та просив скасувати його перемогу в аукціоні. Враховуючи відмову ОСОБА_4 здійснити оплату за купівлю плодово ягідних садів бригади №2, в кварталах №№ 22, 24, 26, дані пропозиції були реалізовані на наступному аукціоні, який було проведено 27.01.2009 року. Переможцем аукціону по купівлі інвентаризаційної описі плодово ягідних садів бригади №2, в кварталі № 26 визнаний ОСОБА_9 (а.с.183, т.2).

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним біржового контракту (договору купівлі продажу) № 013/09 від 20.01.2009 року є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 взагалі не є стороною вказаної цивільно правової угоди, а ОСОБА_3, відповідно до оспорюваного правочину придбав плодово ягідні сади в кварталі № 25 бригади № 2, в той час як земельна ділянка № 587, яка належить позивачеві знаходиться у кварталі № 26 бригади № 2 підприємства - банкрута СВАТ ім. 9-ої Кримської кавалерійської дивізії с. Рахни Лісові Шаргородського району Вінницької області (а.с.129, т.2). Крім того, стороною позивача не залучено до участі у справі всіх учасників угоди, і не ставилося питання про вчинення цієї процесуальної дії судом.

Судом встановлено, що 28.12.2012 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки (а.с.218 -222, т.2), який 29.06.2017 року зареєстрований державним реєстратором Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 253 (а.с.223, т.2).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 вважають, що вказаний договір оренди землі укладений з порушенням норм цивільного, земельного законодавства та Закону України "Про оренду землі", оскільки ОСОБА_1 його не укладав, станом на 28.12.2012 року земельна ділянка не була виділена йому в натурі, не були визначені та встановлені її межі, тому на той час вона, як обєкт оренди не могла бути передана орендареві. Крім того, договір оренди містить безліч порушень, зокрема: у договорі зазначено, що передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення 1,0510 га, в т.ч. рілля 1,0510 га, всупереч наявності на земельній ділянці багаторічних насаджень; зазначено, що на земельній ділянці присутні обєкти нерухомого майна та інші обєкти інфраструктури, проте не зазначено, які саме; особливості земельної ділянки, які можуть перешкоджати її ефективному використанню орендарем або іншим чином вплинути на орендні відносини зазначено: на ділянці присутнє майно (багаторічні насадження) згідно біржового контракту №013/09; зазначено, що земельна ділянка передається строком на 25 років з моменту підписання відповідного акту приймання - передачі земельної ділянки в користування орендарю у відповідності до даного договору; у п.6.1 договору зазначено, що орендодавець зобовязаний передати земельну ділянку орендарю в належному стані протягом 7 (семи) календарних днів після державної реєстрації даного договору, згідно акту приймання-передачі, який підписується двома сторонами та є невідємною частиною даного Договору; вказано, що договір підлягає державній реєстрації та вступає в силу після його підписання сторонами та проведення його державної реєстрації, при цьому державну реєстрацію зазначеного договору вчинено лише 27.06.2017 року. У договорі також зазначено, що невідємною частиною даного договору є наступні додатки: а) копія державного акту на право приватної власності на землю; б) акт приймання-передачі земельної ділянки, які в дійсності відсутні. Також відсутні невідємні частини договору: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлені земельні сервітути; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що свідчить про його невідповідність вимогам закону та відсутність істотних умов договору оренди землі. Крім того, перший аркуш договору, де містяться істотні умови, ОСОБА_1 не підписаний, що підтверджує відсутність його волевиявлення на підписання договору відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України свідчить про недійсність правочину, тому просять суд визнати договір оренди землі недійсним.

Вислухавши пояснення сторін з приводу зазначеної позовної вимоги, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За приписами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 1, 13, 14, 18 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка діяла на час укладення договору), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

За правилами ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, що діяла станом на 28.12.2012 року) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Невід'ємною частиною договору оренди землі на підставі ч. 4 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

У оспорюваному договорі оренди земельної ділянки наявні всі істотні умови, визначені ст.15 ЗУ "Про оренду землі", а саме: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; права, обовязки та відповідальність сторін, форс мажорні обставини (а.с.218 222, т.2).

Посилання позивача та його представника на відсутність невід'ємних частин договору оренди землі, таких як план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду та акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є безпідставними, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку містить план меж земельної ділянку, кадастровий план з описом меж суміжних землевласників, акт погодження меж землекористування та акт приймання - передачі об'єкта оренди.

Позивач ОСОБА_1 також стверджував, що 28.12.2012 року він не міг укладати договір оренди належної йому земельної ділянки з ОСОБА_4, оскільки станом на 28.12.2012 року земельна ділянка не була виділена йому в натурі, не були визначені та встановлені її межі, тому на той час вона як обєкт оренди не могла бути передана орендареві.

Суд вважає ці ствердження помилковими, оскільки наявність акту виносу в натурі меж земельної ділянки, яка надається в оренду, є обов'язковою тільки в разі, якщо земельна ділянка виділяється окремо, натомість земельна ділянка позивача обробляється і використовується в єдиному масиві з ділянками інших співвласників земельних паїв і відповідно унеможливлює визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ).

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що, оскільки перший аркуш договору, де містяться істотні умови, ним не підписаний, то його волевиявлення на підписання договору відсутнє, суд не приймає до уваги, оскільки жодними законодавчими актами не передбачено підписання кожного аркушу договору оренди земельної ділянки, крім того ОСОБА_1 не заперечував свого підпису під договором та на акті приймання передачі земельної ділянки в оренду, клопотань про проведення судової почеркознавчої експертизи не заявляв.

Не підтверджено доказами також ствердження позивача ОСОБА_1 про те, що у спірному договорі, сторінки з його підписом взяті з попереднього договору оренди між ним і відповідачем, який вони укладали у 2009 році, терміном на п'ять років.

Не є підставою для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки і та обставина, що у п.2.3. Договору зазначено, що в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 1,0510 га, в тому числі ріллі 1,0510 га, в той час як в оренду передана земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 1,0510 га багаторічні насадження, оскільки як рілля так і багаторічні насадження є сільськогосподарськими угіддями, які належать до земель сільськогосподарського призначення (ч.2 ст.22 ЗК України). Крім того у п.2.6. Договору вказано, що на орендованій земельній ділянці присутні багаторічні насадження.

Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки, укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було спрямоване на укладання договору оренди, до договору оренди земельної ділянки додано копію державного акту, при складанні, видачі та реєстрації якого було виконано відповідні план та схему земельної ділянки, вчинено опис меж, де зазначено сусідніх землекористувачів, акт приймання передачі земельної ділянки в оренду.

При цьому суд керується також правовими позиціями ВС України, відповідно до яких вільне волевиявлення на укладення договору, передбачене ст.203 ЦК України учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх умов, складання та скріплення підписом письмового документа (постанова ВС України від 18.12.2013 року у справі № 6-127цс13, постанова ВС України від 25.12.2013 року у справі № 6 118цс13).

Позивач ОСОБА_1 також стверджував, що 28.12.2012 року він не міг укладати договір оренди належної йому земельної ділянки з ОСОБА_4, оскільки станом на 28.12.2012 року земельна ділянка не була виділена йому в натурі, не були визначені та встановлені її межі, тому на той час вона як обєкт оренди не могла бути передана орендареві.

Суд вважає ці ствердження помилковими, оскільки наявність акту виносу в натурі меж земельної ділянки, яка надається в оренду, є обов'язковою тільки в разі, якщо земельна ділянка виділяється окремо, натомість земельна ділянка позивача обробляється і використовується в єдиному масиві з ділянками інших співвласників земельних паїв і відповідно унеможливлює визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ).

З огляду на зазначене, а також те, що позивач не довів в чому саме полягає порушення його законних прав, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

При цьому суд також враховує правову позицію, висловлену ВС України в постанові від 25 грудня 2013 року (справа № 6-94 цс 13), яка зазначає, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161 Х1V "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати, за правилами ст. 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст.13, 14, 41, 55 Конституції України, статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 141, 263 265, 268 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 15, 16, 182, 183, 187, 215, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 626, 638, 792 ЦК України, ст.ст. 19, 22, 79, 90, 125, 152 ЗК України, ст.ст. 1, 13 - 15, 18 ЗУ " Про оренду землі" , ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. 6 ЗУ "Про плату за землю", суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним Біржового контракту Договору купівлі продажу № 013/09 від 20.01.2009 року, про визнання права власності на багаторічні насадження (дерева яблунь), про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 11 квітня 2018 року.

Суддя: Т.О. Соколовська