Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 592/3577/16-ц

провадження № 61-11855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Сумської області від 25 липня 2016 року у складі колегії суддів Дубровної В. В., Лузан Л. В., Сибільової Л. О.,

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю її чоловіка.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що з 28 травня 1971 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, 1947 рокународження, якому за життя було встановлено професійне захворювання.

З 05 січня 1969 року її чоловік перебував у трудових відносинах із публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», отримав звання ветеран праці й 29 серпня 2008 року звільнився з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 09 липня 2008 року ОСОБА_5 були встановлені професійні захворювання й актом медико-соціальної експертної комісії від 08 жовтня 2008 року встановлено 75 % втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності безстроково.

ІНФОРМАЦІЯ_1 (у віці 68 років) її чоловік помер від хронічного обструктивного захворювання легенів.

06 квітня 2016 року Сумською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 загального профілю встановлено причинний зв'язок смерті ОСОБА_5 із професійним захворюванням.

Посилаючись на те, що з вини роботодавця втрата її чоловіка настала дуже передчасно і вона, будучи пенсіонером, залишилася одна, з його смертю вона втратила найцінніше, його любов, опору, моральну та матеріальну підтримку, порушилися нормальні життєві зв'язки та виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації праці та побуту, просила позов задовольнити.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 грн.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання » на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із встановленням причинного зв'язку смерті її чоловіка з отриманим ним за життя професійним захворюванням, а також з урахуванням істотності вимушених змін у її життєвих стосунках, переживань та страждань, пов'язаних із втратою близької людини.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_3 40 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Апеляційний суд вважав встановленим факт заподіяння позивачу моральної шкоди смертю її чоловіка, проте, приймаючи до уваги ті обставини, на які послався суд першої інстанції, дійшов висновку про зменшення розміру стягнутого місцевим судом морального відшкодування.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд формально підійшов до вирішення спору, у зв'язку з чим стягнув розмір моральної шкоди, який не відповідає ступеню та тяжкості її моральних страждань, спричинених втратою чоловіка.

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» подало заперечення, у яких просить просило залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що апеляційним судом повно і всебічно досліджено та оцінено обставини справи й визначено розмір морального відшкодування з урахуванням розумності та справедливості.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 592/3577/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, щоз 28 травня 1971 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, 1947 року народження, якому за життя було встановлено професійне захворювання.

З 05 січня 1969 року її чоловік перебував у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» й 29 серпня 2008 року звільнився з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Внаслідок неналежних умов праці на робочому місці ОСОБА_5 за життя отримав професійне захворювання у вигляді: ХОЗЛ змішаної етіології (пил+токсичні речовини+інфекція) ІІІ ступеню у фазі загострення. Трахеобронхоалгія. Дискенезія бронхів II ступеню. Стан після сегментарної резекції нижньої долі правої легені з приводу бронхоектатичної хвороби (1973 рік). Емфізема легень ІІ ступеню. ЛН III ступеню. Хронічне декомпенсоване легеневе серце. НК II ступеню. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість з помірним ступенем ІІІ ступеню, зниження слуху професійного характеру (Основний діагноз). Гіпертонічна хвороба II ступеню. Гіпертензивне серце (гіпертрофія міокарда лівого шлуночка, гіпертонічна ангіопатія сітківки). Дифузний кардіосклероз, атеросклероз аорти, СН ІІ А ступеню зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка ІІ ф. кл. Варикозна хвороба правої кінцівки, вени лівої нижньої кінцівки, ХЛВФ І ступеню. Дискинезія жовчного міхура. Хронічний гепатоз. Гіперметропія слабкого ступеня обох очей. Початкова вікова катаракта обох очей. ДЕП (гіпертонічна+атеросклеротична) І-ІІ ступеню з гомілковостопного суглобу (Супутній діагноз).

Відповідно до пунктів 16-17 акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 09 липня 2008 року у ОСОБА_5 виникло професійне захворювання за обставин недосконалості технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривалої роботи в шкідливих умовах праці.

Згідно з актом медико-соціальної експертної комісії від 08 жовтня 2008 року ступінь втрати професійної працездатності склав 75 %, ОСОБА_5 було встановлено 2 групу інвалідності безстроково й рекомендовано медикаментозне лікування, санаторне лікування в місцевому санаторії, лікування у пульмонолога, ЛОР, невропатолога.

ІНФОРМАЦІЯ_1 (у віці 68 років) ОСОБА_5 помер від хронічного обструктивного захворювання легенів.

06 квітня 2016 року Сумською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 загального профілю встановлено причинний зв'язок смерті ОСОБА_5 з професійним захворюванням.

Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з частиною 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що у зв'язку з втратою чоловіка з вини роботодавця, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінила у 100 000 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що небезпечні і шкідливі умови праці призвели до смерті чоловіка позивача - ОСОБА_5, враховуючи вимоги статей 1167, 1168 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із встановленням причинного зв'язку смерті її чоловіка із отриманим ним за життя професійним захворюванням, а також з істотності вимушених змін у життєвих стосунках позивача, її переживань та страждань, пов'язаних із втратою близької людини.

Визначаючи розмір моральної шкоди у 60 000 грн, суд правильно врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а також конкретні обставини у справі і наслідки, що наступили, виходячи з роз'яснень Верховного Суду України, які містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами).

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Змінюючи стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди, апеляційний суд, приймаючи при цьому до уваги ті обставини, на які послався суд першої інстанції, зазначив, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 40 000 грн.

Із висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

У разі ухвалення нового рішення або зміни рішення суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення дає оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, а також новим доказам, якщо вони досліджувалися, в їх сукупності за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до положень статей 303, 304 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення спору, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення апеляційного суду передбачено в статті 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Не дослідивши та не встановивши нові докази, апеляційний суд переоцінив докази, які належним чином були оцінені судом першої інстанції, та, не навівши мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували висновки місцевого суду, помилково зменшив розмір моральної шкоди.

При цьому, суд апеляційної інстанції не встановив факт порушення місцевим судом порядку дослідження доказів, не зазначив, які норми права суд порушив при вирішенні спору, в чому полягала невідповідність висновків суду обставинам справи та чи була ця невідповідність взагалі, у зв'язку з чим помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, слід задовольнити, рішення апеляційного суду Сумської області від 25 липня 2016 року скасувати, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 червня 2016 року залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 25 липня 2016 року скасувати.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат