АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/2705/17 Головуючий суддя І інстанції Сілантьєва Е. Є.
Провадження № 22-ц/790/2384/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бровченка І.О., Бурлака І.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Харківводоканал» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, який на виконання ухвали судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2017 року, уточнив, та просив: визнати його право на компенсацію додаткових витрат в сумі 2020,08 грн. на оплату житлово-комунальних послуг водопостачання та водовідведення, яка перевищує соціальні норми за рахунок бюджету Харківської міської ради, а також зобов'язати Харківську міську раду компенсувати за рахунок місцевого бюджету додаткові витрати позивача на оплату житлово-комунальних послуг водопостачання та водовідведення на суму 2020,08 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що державою затверджені соціальні норми споживання житлово-комунальної послуги водопостачання 2.4 куб. м. в місяць та водовідведення 4 куб. м. в місяць. В цей же час Харківською міською радою затверджені норми споживання житлово-комунальних послуг холодного водопостачання 8,1 куб. м. та водовідведення 11,1 куб. м. в місяць. Отже, органом місцевого самоврядування, Харківською міською радою затверджені норми споживання житлово-комунальних послуг водопостачання та водовідведення, які перевищують соціальні норми. Позивачу призначена субсидія на оплату житлово-комунальних послуг водопостачання та водовідведення та в нього відсутні квартирні прилади обліку холодної та гарячої води. На підставі викладеного до позивача повинна застосовуватись постанова КМУ від 11 листопада 2016 року №803, та пункт 3-1 Постанови КМ України від 06.08.2014 року № 409 та повинні бути компенсовані за рахунок місцевого бюджету додаткові витрати позивача за послуги водопостачання та водовідведення, яки перевищують соціальні норми. У зв'язку з наведеним позивач просить задовольнити позов.

31 жовтня 2017 року позивач уточнив свої вимоги, та просив суд визнати його право на компенсацію за рахунок бюджету Харківської міської ради додаткових витрат на оплату житлово-комунальних послуг холодного водопостачання та водовідведення, які перевищують соціальні нормативи, в сумі 2020,08 грн., а також просив зобов'язати Харківську міську раду за рахунок місцевого бюджету додаткові витрати позивача, сплатив комунальному підприємству «Харківводоканал» житлово-комунальні послуги холодного водопостачання та водовідведення на суму 2028,08 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, або змінити оскаржуване.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказано, що його право на компенсацію було визнано відповідачем, а тому суд мав задовольнити позовні вимоги.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Харківводоканал» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Вказала, що по справі сторони визнали, що ОСОБА_3 призначено субсидію на житлово-комунальні послуги, у тому числі з централізованого водопостачання та водовідведення; що позивач має право на компенсацію додаткових витрат на оплату послуг з централізованого водопостачання та водовідведення з підстав та в порядку, визначених постановою КМ України «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» від 06.08.2014р. № 409., на підставі чого суд обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача. Доводи скарги не враховують, що позивач не у повному обсязі сплачував нарахування на надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення. До того ж Постанова КМ України «Про внесення змін до постанов КМ України від 06 серпня 2014 року № 409 і від 23 серпня 2016 року» № 534 від 11.11.2016 № 803, якою внесені доповнення до Постанови № 409, а саме виключений п. 3-1, набула законної сили 16.11.2016р., а позивач заявив вимоги за період з травня 2014 по вересень 2017 року.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, 2020,08 грн., без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Положенням п. 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 проживає в квартирі № 130 будинку № 256 по Салтівському Шосе в м. Харкові та є споживачем послуг центрального постачання холодної води та централізованого водовідведення, які надає Комунальне підприємство «Харківводоканал».

ОСОБА_3 звертався до суду з позовом та просив суд визнати незаконним та припинити пред'явлення позивачу з боку КП «Харківводоканал» зобов'язань щомісячної сплати за 8,1 куб. м. водопостачання та 11,1 куб. м. водовідведення. При цьому посилався на те, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 та не укладав з відповідачем договору на надання та сплату послуг водопостачання в кількості 8,1 куб. м. та водовідведення в кількості 11,1 куб. м. на місяць, і тому в силу ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у нього не виникло перед відповідачем зобов'язання по сплаті за таку кількість водопостачання та водовідведення. Його волевиявлення було направлено на отримання послуг водопостачання та водовідведення в кількості, передбаченій Постановою Кабінету Міністрів України № 409 від 06.08.2014 року, а саме в розмірі встановлених державою соціальних норм водопостачання в кількості 2,4 куб. м. та водовідведення в кількості 4,0 куб. м. Крім того, він фактично не користувався вказаними послугами в кількості понад встановлених соціальних норм водопостачання та водовідведення, та на неодноразові звернення позивача відповідачем жодних доказів щодо кількості фактично використаних позивачем послуг водопостачання та водовідведення помісячно не надано.

Також, в листопаді 2017 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до КП «Харківводоканал», третя особа - Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради про захист прав споживачів, в якому просив припинити виставлення йому відповідачем боргу по оплаті за послугу водопостачання та водовідведення понад встановлені соціальних норм, яке порушує його право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кількість наданої йому послуги, і встановити, що, за відсутності договірних відносин на надання житлово-комунальних послуг, позивач не може бути визнаний боржником перед КП «Харківводоканал» до прийняття судом відповідного рішення. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Судовим розглядом встановлено, та не заперечується сторонами по справі, та підтверджується повідомленням про призначення субсидії на житлово-комунальні послуги позивачу по справі, що ОСОБА_3 призначено субсидію на житлово-комунальні послуги, у тому числі на послуги з водопостачання та водовідведення.

У судовому засіданні відповідач не заперечував право позивача не проводити плату за користуванням послугами водовідведення та послуг водопостачання за норми споживання, що перевищують соціальні нормативи. В той же час заперечував щодо зобов'язання стягнення з Харківської міської ради додаткових витрат на сплату житлово-комунальних послуг, оскільки в бюджеті міста Харкова кошти на компенсацію сум додаткових витрат громадянам, яким призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, передбачених п. 3-1 постанови КМ України від 06.08.2014 року № 409 не передбачались.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивач не зазначив яке право підлягає захисту. У судовому засіданні ані відповідач, ані третя особа не заперечували щодо необхідності фінансування коштів на компенсацію сум додаткових витрат громадянам, яким призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, передбачених п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 409. Зазначене право для визначеної категорії, до якої відноситься також і позивач, є складовою конституційного права на соціальний захист і не потребує додаткового визнання рішенням суду. На цей час, до позивача КП «Харківводоканал» не пред'являє будь яких позовних вимог щодо стягнення заборгованості. Враховуючи зазначене, не підлягає задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання його право на компенсацію за рахунок бюджету Харківської міської ради додаткових витрат на оплату житлово-комунальних послуг холодного водопостачання та водовідведення, які перевищують соціальні нормативи, в сумі 2020,08 грн. Крім того, позивач не поніс зазначені витрати, тому на цей час визнати його право на отримання компенсації не понесених витрат є неможливе. Також районний суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги щодо зобов'язання Харківської міської ради за рахунок місцевого бюджету додаткових витрат позивача, сплатити комунальному підприємству «Харківводоканал» житлово-комунальні послуги холодного водопостачання та водовідведення на суму 2028,08 грн. Так, як встановлено у судовому засіданні, позивач не поніс зазначені витрати, тому не має можливості ставити питання щодо їх компенсації, а крім того, КП «Харківодоканал» на звертався з зазначеними вимогами до Харківської міської ради, і тому у суду відсутні підстави зобов'язувати Харківську міську раду здійснювати перерахування грошових коштів на користь КП «Харківводоканал».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 46 Конституції України передбачено право громадянина на соціальний захист, якому кореспондується обов'язок держави щодо його фактичного забезпечення, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законодавчим актом, який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, є Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» № 2017-ІІІ від 05 жовтня 2000 року.

Цим Законом визначено, що державні соціальні гарантії - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій та нормативи витрат (фінансування) - показники поточних і капітальних витрат з бюджетів усіх рівнів на забезпечення задоволення потреб на рівні, не нижчому від державних соціальних стандартів і нормативів (стаття 1 цього Закону).

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, зокрема, встановлення державою нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги.

Із статті 5 цього Закону вбачається, що державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Таким чином, нормами чинного законодавства України передбачено право Кабінету Міністрів України формувати, встановлювати та затверджувати державні соціальні стандарти і нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії.

Кабінетом Міністрів України з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» видано постанову Кабінету Міністрів України № 409 від 06 серпня 2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунальних послуг».

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 11.11.2016 року, були внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 409 та Постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 534, а саме доповнена Постанова Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 409 пунктом 3-1, відповідно якої було встановлено, що в разі затвердження органами місцевого самоврядування норм споживання житлово-комунальних послуг, що перевищують соціальні нормативи, визначені підпунктами 2-4 пункту 3 цієї постанови, компенсація додаткових витрат громадянам, яким відповідно до законодавства призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, у разі відсутності квартирних приладів обліку холодної та гарячої води здійснюється за рахунок місцевих бюджетів.

Право ОСОБА_3 на компенсацію закріплене законодавчо, відповідачем не оспорюється та не порушується, а тому додатковому визнанню за рішенням суду не підлягає.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 409 передбачає компенсацію додаткових витрат саме громадянам, для чого невід'ємною умовою є саме доведення понесення таких витрат.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вимог даного припису ОСОБА_3 не було доведено, що його право на компенсацію було не визнано або порушено, та не було надано доказів на підтвердження того, що він поніс фактичні витрати з оплати додаткових витрат за користування комунальними послугами.

З огляду на те, що оскаржуване рішення ухвалене у відповідності до вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389- 392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В.Б. Яцина

Судді - І.О. Бровченко.

І.В. Бурлака.