РІШЕННЯ

іменем України

"13" квітня 2018 р. Справа № 145/1125/17

Провадження № 2/145/52/2018

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Віценко К.А.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4,

третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селищенської сільської ради Тиврівського району про визнання частково незаконним та скасування рішення 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09.12.2016 року №151, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати частково незаконним та скасувати рішення 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09.12.2016 року №151 в частині - «за винятком двору загального користування, який використовується спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (для проїзду до належної їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства)».

Позов обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2011 року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в селі Селище Тиврівського району, по вул. Лесі Українки, 61.

Площа земельної ділянки, що закріплена за даним будинковолодінням складається з 0,36 га, в тому числі: для будівництва - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства -0,11 га.

Наприкінці 2016 року вона звернулась до Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області з заявою про передачу їй у порядку ч.3 ст.415 ЦК України земельної ділянку у приватну власність на тих же умовах і в тому ж обсязі, що мав попередній власник будинку.

Рішенням № 151 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09.12.2016 року їй було надано мені ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що знаходиться в с. Селище, по вулиці Лесі Українки, 61, площею - 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею -0,11 га для ведення особистого селянського господарства, за винятком двору загального користування, який використовується спільно нею та ОСОБА_3 (для проїзду до належної їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства).

Проте частково вона не згідна з таким рішенням, оскільки вказана частина земельної ділянки ніколи не перебувала в статусі землі загального користування, протязі всього життя нею лише користувались попередні власники будинку в с. Селище, по вулиці Лесі Українки, 6, а тепер і вона. ОСОБА_3 проживає по- сусідству і лише з їх дозволу проходила до належної їй земельної ділянки, так як їй вважалось не зручним проходити через загальну земельну ділянку, яка знаходиться далі по вулиці через два будинки, якою користуються усі сусіди для проїзду технікою кожен на свої земельні ділянки для оранки та збирання врожаю.

Вона постійно проживала разом із чоловіком на час відкриття спадщини, фактично прийняла спадщину в повному обсязі, яка включає в себе будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: с.Селище Тиврівського району, Вінницької області, по вул. Свердлова (ОСОБА_6) та земельну ділянку в тому ж обсязі, яка знаходилась в користуванні попереднього власника будівлі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити з підстав, викладених у заяві.

Представник позивача ОСОБА_2 пояснив, що біля будинку у позивачки фактично є 0,33 га земельної ділянки, в тому числі і спірна земельна ділянка, яка була передана у власність її свекру ОСОБА_7 Ще 21.02.1982 року йому було надано дозвіл на будівництво на спірній земельній ділянці га гаража, на що батьки ОСОБА_3 дали згоду. Сама ОСОБА_3 відмежувала спірну земельну ділянку від своєї ділянки огорожею у виді сітки, яка довжиною 9 м., висотою 2 м. Згідно записів погосподарського обліку з 1991 року за будинком позивачки рахується 0,36 га земельної ділянки.

Позивачка ОСОБА_1 також пояснила, що ОСОБА_3 сама поставила сітку, що відмежовує її ділянку та ділянку ОСОБА_3 Висота сітки 1,7 м., кріпиться вона на металевих стовпчиках.

ЇЇ будинок побудований на метрів 5 від дороги. На свій город ОСОБА_3 заїжджає трактором та ходить через територію покинутого будинку, який знаходиться далі по вулиці.

У свекра ОСОБА_7 була земельна ділянка, площею 0,10 га в урочищі «Сумове», якою вони користувались до 2010 року, поки вона не відмовилась від земельної ділянки. Дана ділянка йому була передана тимчасово на 3 роки. Інша особа ОСОБА_8 оформила її на себе. Тобто, площа даної земельної ділянки, не вписані в погосподарську книгу.

За її будинком фактично рахується 0,33га. Не заперечує, що межі з сусіднім землекористувачем ОСОБА_9 з 1985 року, відколи вона проживає у будинку по вул.. Л. Українки, 61, в с. Селище, не змінювались.

Представник відповідача ОСОБА_10 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Подав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, проти позову заперечує.

В ході минулих судових засідань представник відповідача ОСОБА_10 позов не визнав, зазначивши, що спірна земельна ділянка, площею приблизно 0,02 га, її конфігурація вказана у викопіюванні до оскаржуваного рішення. Довжина спірного проходу до 10 м.

Зі слів депутата ОСОБА_11 депутата Селищенської сільської ради і сусідів спірна земельна ділянка завжди використовувалась спільно пращурами обох сторін: свекром і свекрухою ОСОБА_1 та батьками ОСОБА_3

Протягом двох років від ОСОБА_3 були неодноразові скарги, що її не допускають до спільної земельної ділянки сім'я ОСОБА_1. До городу ОСОБА_3 під'їзду немає, оскільки з іншої сторони її ділянки знаходиться присадибна ділянка, яка використовується як проїзд до городу тільки через те, що там не наразі немає власника. Крім того, батько свекра ОСОБА_1 та батька ОСОБА_3 не міг бути таким далекоглядним, щоб припустити, що в майбутньому вказаним будинком ніхто користуватись не буде, а тому там можна бути влаштувати проїзд для його онуки до її земельної ділянки. ОСОБА_12 1962 року забудови. Якби спірна земельна ділянка була лише сім'ї свекра та свекрухи ОСОБА_1, вони б побудувались біля вулиці, а не на городі.

Звідси висновок, що спірна ділянка є двором загального користування сторін.

0,36га, які вписані в по господарську книгу це площа землі, яка рахується за членами двору на території всієї сільської ради. Тобто 0,26 га це присадибна земельна ділянка будинку в с. Селище, вул.. Л. Українки, 61, а 0,10 га це земля в урочищі «Сумове». По господарська книга не може бути абсолютним орієнтиром площі, так як земельні ділянки вимірювались примітивними вимірювальними засобами. Двір загального користування в погосподарській книзі сім'ї ОСОБА_1 не вказаний, так як дана ділянка цьому двору не належить.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечує, мотивуючи тим, що спірна земельна ділянка завжди були в спільному користуванні їх батьків, а потім і їх самих.

Металеву сітку, що відмежовує її ділянку від ділянки, що знаходиться в спільному користуванні, вона поставила від курей ОСОБА_12. Довжина сітки приблизно 9 м. В даній огорожі є хвіртка до спільної ділянки. Через земельну ділянку спільного користування вона постійно ходила на свій город. На її ділянку можна зайти лише через двір загального користування, оскільки, з іншого боку знаходиться житловий будинок, в якому, хоча ніхто і не живе, проте це чужий будинок, у якого спадкоємці, який завтра може мати власника, він зареєстрований за ОСОБА_13 і дороги там не має.

Земельна ділянка ОСОБА_1, її земельна та спірна ділянки були єдиним господарством батьків її діда ОСОБА_14 і діда ОСОБА_15 ОСОБА_16 В 1946 році її батько ОСОБА_17 з сестрою ОСОБА_18 побудували будинок, в якому проживає вона.

ОСОБА_16 побудував будинок в городі в 1960 р.р. Його син ОСОБА_1 побудувався з протилежної сторони городу по вул.. Щаслива, в 1960-1962 р.р.

Після одруження його інший син ОСОБА_7 побудував будинок на межі ділянки, що знаходилась в спільному користуванні її батьків: ( ОСОБА_17 ( помер в 1980р.) і матері ОСОБА_19 ( померла в 1990р.) та батьків ОСОБА_15 ОСОБА_7 та ОСОБА_20

Спільне добровільне використання двору загального користування було поки сім'я ОСОБА_20 не завела собаку бійцівської породи, яка була небезпечна і вона вимушена була звертатись до правоохоронних органів.

На спірну земельну ділянку її не пускають з 2015 року.

Залучена до участі у справі як третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечує.

Представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечує, мотивуючи тим, що спірна земельна ділянка ніколи не була власністю ОСОБА_7, а відтак на нею не має права і ОСОБА_1

Так, в 1978 році за ОСОБА_7 згідно земельно шнурової книги рахувалось 0,22 га. До 1991 року земельна ділянка належала колгоспам і не могла бути у власності громадян. ОСОБА_7 в 1993 року звертався до Селищенської сільської ради із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки біля житлового будинку площею 0,26га та в урочищі «Сумове» - 0,10 га. Відповідно, рішенням Селищенської сільської ради від 11.10.1996 року йому у приватну власність безкоштовно передано 0,25 га, а у тимчасове користування 0,10га. Згідно з кадастровими планами, наданих позивачкою розмір земельної ділянки біля її будинку разом із спірною земельною ділянкою, на яку вона претендує, становить 0,3028 га. Межі вказаної земельної ділянки не змінювались. Тобто, незрозуміло звідки виникла різниця в площі земельної ділянки, переданої свекру ОСОБА_1 та ділянки, на яку вона претендує, а записи про площі земельних ділянок в по господарських книгах за конкретним господарським двором вказувались з урахуванням всіх земельних ділянок на території сільської ради.

ОСОБА_1 не спадкоємиця ОСОБА_7, будь-яких доказів про прийняття нею спадщини після його смерті суду не надано. В свідоцтві про право на спадщину, виданому позивачці, земельна ділянка не вказана.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1 власник в с. Селище, по вул.. Л. Українки ( колишня Свердлова), 61. 26.04.2011 року державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями в с. Селище, по вул.. Свердлова, 61, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_21 ( ? частка якого належала ОСОБА_15, ? частка ОСОБА_22 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Селищенської сільської ради 22.02.2011 року №28. ОСОБА_15 її син ОСОБА_22, яка померла 22.03.2003 року, її спадкоємець за заповітом, посвідченого ОСОБА_23, секретарем Селищенської міської ради 19.11.2001 року, спадщину після її смерті прийняв) (а.с.6).

Право власності позивачки на дане домоволодіння зареєстровано в Тиврівським СП КП «ВООБТ» 14.05.2011 року (а.с.7). Даний житловий будинок 1957 року забудови, що вбачається з технічного паспорту на вказане домоволодіння (а.с.21).

Рішення 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09.12.2016 року № 151 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості), що знаходиться за вказаною адресою, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площе. 0,11 га для ведення особистого селянського господарства, за винятком двору загального користування, який використовується спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( для проїзду до належної їй земельної ділянки) (а.с.9, 46).

Суд вважає, що належних та переконливих доказів на обґрунтування незаконності вказаного рішення позивачем не надано.

Так, відповідно до ч.3 ст. 415 ЦК України, чинної на час набуття позивачкою права власності на житловий будинок, особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Проте , доказів про право власності на земельну ділянку с. Селище, по вул.. Л . ОСОБА_6, 61, площею 0, 36 га, у спадкодавця ОСОБА_1 ОСОБА_15 суду не надано. Так само, суду не надано доказів про наявність такого права у ОСОБА_22 чи ОСОБА_7

Так, згідно з чинним ЗК УРСР від 08.07.1970 року (набрав чинності 01.01.1970року, втратив чинність 01.01.1992 року) земля була виключною власністю держави і надавалась тільки в користування ( ст. 3 ).

Земельні ділянки могли надаватись у користування в порядку відведення на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

В період з 1970 по 1990 роки, за змістом чинної на той час ст.20 Земельного кодексу УРСР (1970р.), для громадян у сільській місцевості основними джерелами, що засвідчували їх право на користування повною земельною ділянкою були записи у земельно-шнурових та погосподарських книгах.

Відповідно до довідки правління колгоспу «Росія» від 15.01.1978 року за ОСОБА_7 згідно земельної шнурової книги за ОСОБА_7 рахувалось 0,22 га земельної ділянки.

Після набранням чинності ЗК України від 08.12.1990 року, яким передбачалась можливість набуття права приватної власності на землю ( ст.ст.4,6 ) 06.12.1993 року ОСОБА_7 подав до виконкому Селищенської сільської ради заяву про передачу йому у приватну власність земельної ділянки для обслуговування будинку, площею 0,26 га та у полі «Сумове» - 0,10 га (а.с.71).

Рішенням 6 сесії 22 скликання Селищенської сільської ради від 11.10.1996 року ОСОБА_7 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0, 25 га в тому числі 0,02га під будівлями, 0,02 га під багаторічними насадженнями, 0,21 ріллі і в тимчасове користування за межами населеного пункту на 3 роки 0,17 га (а.с.5, 69, 70).

Інших доказів про передачу у власність ОСОБА_7 земельної ділянки у приватну власність суду не надано.

Разом з тим, згідно кадастрових планів земельних ділянок, на які претендує позивачка в с. Селище, по вул. Л. Українки, 61, площа земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями ( разом із спірною земельною ділянкою) становить 0,25 га; для ведення особистого селянського господарства 0, 0528 га, що разом становить 0,3028 га (а.с.12-13). Межі вказаних земельних ділянок не змінювались, зокрема в сторону ОСОБА_9, що не заперечує і позивачка, яка пояснила, що дані межі не змінювались відколи вона в 1985році перейшла проживати в будинок батьків чоловіка в с Селище, по вул.. Свердлова, 61.

Тобто, різниця в площі, переданій у власність ОСОБА_7 земельній ділянці та ділянці, на яку претендує позивач становить 0,0528га.

Крім того, позивачка не заперечила того факту, що в користуванні її свекра - ОСОБА_7 знаходилась земельна ділянка для городництва на території Селищенської сільської ради ( урочище «Сумове»), якою їх сім'я користувалась до 2010 року.

Відповідно до погосподарських книг по Селищенській сільській раді, починаючи з 1991 року за сім'єю ОСОБА_7 рахується земельна ділянка, площею 0,36га.

Проте, дані записи самі по собі не можуть свідчити по наявність права власності за членами даного двору на земельну ділянку за адресою знаходження двору. Так, записи в погосподарських книгах щодо площ земельних ділянок вносились на підставі записів п'ятого розділу земельно кадастрових книг, що вбачається із самих витягів з по господарських книг.

За змістом п. 33 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських (селищних) радах, затвердженої наказом Держкомстату України 17.07.2000 N 234 ( втратив чинність на підставі Наказу Державного комітету статистики N 95 ( z0487-05 ) від 18.04.2005 ) в погосодарських книгах у розділ IV "Земля в приватній власності та користуванні громадян" щодо домогосподарства записується вся земельна площа різного цільового призначення за станом на 1 січня, що перебуває у власності і користуванні, включаючи землі, що взяті в оренду. Ураховуючи, що земля видається не домогосподарству, а громадянину, у цьому розділі потрібно відображати загальну суму площ землі, отриманої кожним з членів домогосподарства. Якщо хтось із членів домогосподарства вибув з нього або прибув до нього разом з отриманою згідно з чинним законодавством землею на території

сільради, то необхідно відповідно скоригувати (зменшити або збільшити) загальну площу землі в домогосподарстві.

Свідок ОСОБА_24, ІНФОРМАЦІЯ_1 показала, що вона двоюрідна сестра ОСОБА_15 Його мати ОСОБА_20 рідна сестра її матері. В дитинстві вона часто бувала в них вдома на канікулах. Починаючи з 1958-1959рр. вона пам'ятає цю сім'ю. НА рік вона приїжджала до них 5-6 разів. Присадибна земельна ділянка по вул.. Свердлова, 61, в с. Селище знаходилась лише в їх користуванні. Проїду через двір ОСОБА_20 до городу ОСОБА_3 не було, а вони лише ходили через двір з дозволу ОСОБА_20 матері ОСОБА_15 Їздити через двір ОСОБА_20 та ОСОБА_7 батькам ОСОБА_3 не дозволяли. Конфліктів між ними не було.

Подвір'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розділені парканом з металевої сітки. В даному паркані є хвіртка. В ОСОБА_1 свої ворота, у ОСОБА_3 свої ворота.

До городу ОСОБА_3 можна проїхати через присадибну ділянку іншого будинку, в якому ніхто не проживає.

Через свої ворота попасти трактором на свій город ОСОБА_3 не зможе.

Свідок ОСОБА_25, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителька с. Селище, вул.. Свободи, 96, показала, що зі слів ОСОБА_20 їй відомо, що ОСОБА_3 користувалась спірним проходом, а саме проходила до свого горожу з дозволу ОСОБА_20 та ОСОБА_7

І ОСОБА_1, і ОСОБА_3 на свої городи заїжджають через іншу сусідню присадибну земельну ділянку. Паркан між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 більше двадцяти років.

Свідок ОСОБА_5 показала, що вона- ІНФОРМАЦІЯ_3, жителька с. Селище, вул.. Л.Українки, 56, проживає в с. Селище з 1967 року. Станом на 1967рік земельна ділянка, що розташована в с. Селище, вул.. Л.Українки, 61, знаходилась в спільному користуванні сім'ї ОСОБА_3 та сім'ї ОСОБА_5. ОСОБА_12 ОСОБА_5 вже був побудований. Спільне користування даною ділянкою мало місце до 2017року. Тим проходом користувались інші люди, впродовж з 1967 р. по 2016 рік її чоловіком їздив трактором повз будинок ОСОБА_5 орати городи. Поряд із будинком ОСОБА_1 знаходиться її будинок в с. Селище, вул.. Л. Українки, 57. Спочатку знаходиться її будинок від вулиці, потім спільний прохід і будинок ОСОБА_1 На спірній ділянці раніше знаходилась криниця, був дерев'яний перелаз, щоб не ходили корови, дерев'яні ворота, а потім в 2016році ОСОБА_1 поклала свої ворота. ЇЇ погріб частково знаходиться під спірною земельною ділянкою приблизно 0, 5м. Її земельна ділянка приватизована, площею 0,05 га- 0,06 га, у неї є Державний акт.

Свідок ОСОБА_26 ІНФОРМАЦІЯ_4, жителька с. Селище, вул.. Л. Українки, 66, показала, що з народження вона проживає в с. Селище. Земельна ділянка між будинком та ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що в с. Селище, по вул.. Л. Українки, знаходилась в загальному користуванні. Через двір загального користування проходила сім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_27 і мешканці села до своїх городів і до лісу. Це фактично була вулиця для загального користування, на ньому знаходилась криниця спільного користування. До 1980- х р.р. до криниці з вулиці був лише перелаз. Потім ОСОБА_7 закинув криницю і загородив прохід з вулиці воротами. В 2012-2013р.р. ОСОБА_1 стала не пускати ОСОБА_3 на її город через спільний прохід, випускала свою собаку. ОСОБА_3 поклала паркан з металевої сітки, загородившись від курей.

ОСОБА_1 ворота на спірну ділянку поклала 2-3 роки тому.

Свідок ОСОБА_28 1951р.н. жителька с Селище, вул.. Л. Українки, 55, показала, що з народження проживає в с. Селище.

Спірна земельна ділянка в с. Селище, по вул.. Л. Українки, 61, знаходилась в спільному користуванні сім'ї ОСОБА_3 та сім'ї ОСОБА_1 до 2017 року, поки між ними не виник спір за нею. На дворі загального користування знаходилась спільна криниця загального користування, а з вулиці Л. ОСОБА_6 до спільної земельної ділянки стояв перелаз. Свекор та свекруха ОСОБА_1 криницю засипали, а паркан знесли та поклали дерев'яні ворота. Потім сім'я ОСОБА_1 поставила металеві ворота.

Свідок ОСОБА_29 дюк А.С.,ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка та жителька с. Селище, вул.. Л. Українки, показала, що земельна ділянка, яка знаходиться між будинками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в с. Селище, вул.. Л. Українки, була загальним проходом сім'ї ОСОБА_27, ОСОБА_17 батька ОСОБА_3 та ОСОБА_7 свекра ОСОБА_1 та жителів вулиці, поки ОСОБА_7 не закинув спільну криницю і не загородив прохід з вулиці.

Тобто, з показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_26, ОСОБА_28, ОСОБА_30 вбачається, що спірна земельна ділянка знаходилась в спільному користуванні сім'ї батьків ОСОБА_3, а потім її та сім'ї ОСОБА_5. Даною ділянкою користувались і інші мешканці села для проходу. Свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_25 стверджують, що користування сім'єю ОСОБА_3 вказаною ділянкою було з дозволу сім'ї ОСОБА_5. В подальшому ОСОБА_7 поклав дерев'яні ворота на вході до ділянки.

Проте, зазначені обставини не свідчать про набуття ОСОБА_7 права власності на дану ділянку в порядку, визначеному ЗК України. Дана ділянка відповідним рішенням сільської ради у власність йому не передавалась. Згідно письмових пояснень позивачки він помер в 1999 році.

У власності позивачки в с. Селище, по вул.. Л. Українки, 61, знаходиться гараж «Г», 1892 року забудови, що вбачається зі свідоцтва про право на спадщину від 26.04.2011 року (а.с.6), технічного паспорта на домоволодіння (а.с. 16-21), проекту забудови від 21.02.1982 року. Однак, забудова гаража згідно чинного на той час закону не свідчить про набуття права власності на спірну земельну ділянку його забудовником.

Слід зазначити, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю ІІ-ВН №059207 від 25.03.2002 року, виданого ОСОБА_3, витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, спірна земельна ділянка розташована між її земельними ділянками, площею 0,0331 га та площею 0,1670 га, що призначені для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с.55-61). Причому, житловий будинок по вул.. Л. Українки, 59, в с. Селище, в якому проживає ОСОБА_3, знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0331 га.

Дана обставина також стверджується картографічним зображенням з мережі Інтернет (а.с.46).

Доводи позивачки про доступ у ОСОБА_3 до її ділянки через подвір'я покинутого будинку, надавши також на обґрунтування цього заяви від імені жителів с. Селище, позову не обґрунтовують, оскільки, як вбачається з пояснень представника відповідача ОСОБА_10, Селищенського сільського голови, дана ділянка не входить до земель загального користування.

Свідоцтва про одруження між ОСОБА_7 та ОСОБА_20 суду не надано.

Відтак із заявлених позивачем підстав позов задоволенню не підлягає.

Правовстановлюючих документів на земельну ділянку, будівлі, що знаходяться на ній в с. Селище, по вул.. Л. Українки, 57, суду не надано. Доводи третьої особи ОСОБА_5 про те, що її погріб за вказаною адресою частково (на 0,5м) знаходиться під спірною земельною ділянкою, доказами не обґрунтовані.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5-13, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 3-5, 116, 118 ЗК України,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Селищенської сільської ради Тиврівського району про визнання частково незаконним та скасування рішення 10 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 09.12.2016 року №151 в частині - «за винятком двору загального користування, який використовується спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (для проїзду до належної їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства)» відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 20 квітня 2018 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: ОСОБА_31