АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/5038/15-ц Номер провадження 22-ц/786/787/18Головуючий у 1-й інстанції Мурашова Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.,

За участю секретаря: Зеленської О.І.,

сторін: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 червня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Мурашової Н.В. у м. Кременчуці Полтавської області, з виготовленням повного тексту судового рішення 09 червня 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_5, ОСОБА_3, за участю третьої особи - ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року приватне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, за участю третьої особи - ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 13 квітня 2007 року банк та ОСОБА_6 уклали кредитний договір, згідно з умовами якого, позивач надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 3 тис. доларів США.

ОСОБА_6 зобов'язався повернути кредит щомісячними ануїтетними платежами з терміном повернення до 13 квітня 2009 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 13 квітня 2007 року банк та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 уклали договори поруки, за умовами яких поручителі відповідають за кредитним договором у тому ж обсязі, що й позичальник.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість у розмірі 2 тис. 220 доларів США 21 цент, яка складається із заборгованості за кредитним договором - 418 доларів США 89 центів та процентів за кредитним договором - 1 тис. 801 долар США 32 центи.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути солідарно з поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 13 квітня 2007 року в розмірі 2 тис. 220 доларів США 21 цент, що було еквівалентно 52 тис. 929 грн. 81 коп.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області в складі судді Мурашової Н. В. від 9 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що банком пропущено строки позовної давності та про безпідставність позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 9 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що норми цивільного законодавства не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за окремими договорами поруки. Крім того, позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та судовим рішенням стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором, яке було виконане 20 жовтня 2014 року. Натомість, звертаючись до суду з позовом у цій справі, банк перераховував кошти, стягнуті за рішення суду, в іноземну валюту - долари США та нарахував проценти за кредитним договором.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до цього суду.

Висновок суду касаційної інстанції обґрунтований тим, що ухвалюючи рішення в справі, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості за окремими договорами поруки, не зумовлює відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з кожного поручителя окремо. Крім того, оскільки правовідносини за кредитним договором не припинилися у зв'язку з ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, то в цьому випадку на поручителів покладається відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а банк має право на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, та сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

При новому розгляді колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п 1, 3, 4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи встановлено, що 13.04.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №60454_cred, за умовами якого банк надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 3000 доларів США, а ОСОБА_6 зобов'язався повернути кредит в строк до 13.04.2009 року щомісячними ануїтетними платежами в розмірі 158,95 доларів США згідно з графіком, та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 24,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобовязання за зазначеним договором, 13.04.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №60454_ cred/П2, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором.

Також 13.04.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки №60454_ cred/П3, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором.

За умовами вказаних договорів визначено, що як кредитний договір так і договори поруки вступають в силу з моменту їх підписання і діють до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором. Тут же сторони дійшли згоди, що строк в межах якого можливо звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором становить 5 років.

Далі судом встановлено, що ПАТ «КБ «Приватбанк» раніше звертався до суду з позовом, в якому просив стягнути заборгованість за договором кредиту № 60454_cred від 13.04.2007 року в повному обсязі та рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09.04.2010 року позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 солідарно заборгованість за договором кредиту № 60454_cred від 13.04.2007 року в повному обсязі по тілу та відсоткам, яка виникла по закінченню строку виконання зобов'язань станом на 24.08.2009 року, в розмірі 11182,53 грн., тобто еквівалентно по курсу НБУ до заявлених позовних вимог банку.

Згідно з постановою головного державного виконавця ВДВС ЛМУЮ про закінчення виконавчого провадження ВП№3890908 від 20.10.2014 року, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09.04.2010 року про стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованості за договором кредиту № 60454_cred від 13.04.2007 року виконано в повному обсязі в примусовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вже є судове рішення, яке набрало законної сили про стягнення в солідарному порядку з позичальника та поручителів в повному обсязі заборгованості за спірним договором кредиту, тому повторно аналогічні позовні вимоги про стягнення в солідарному порядку з поручителів не підлягають задоволенню. Разом з тим суд не вбачав підстав для стягнення нарахованих банком відсотків за користування кредитом після закінчення строку виконання зобов'язань, вказуючи на те, що нарахування відсотків після рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09.04.2010 року до 02.12.2015 року не відповідає умовам кредитного договору, а з позовними вимогами про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання в порядку ч.2 ст.625 ЦК України позивач не звертався.

При цьому відмову в позові, місцевий суд також обґрунтував тим, що на момент повторного звернення до суду 14.12.2015 року з даним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом, встановлений ст.ст. 257, 258 ЦК України та п. 5.6. кредитного договору, початок перебігу якого починається зі спливом строку виконання зобов'язання.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що сторони обумовили пятирічний строк в межах якого можливо звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за кредитним договором.

Таким чином, оскільки кошти за кредитним договором стягнуті судовим рішенням від 09.04.2010 року в солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були повернуті лише у жовтні 2014 року, в примусовому порядку, то проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідачів у межах обумовленого сторонами договорів строку позовної давності, що узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15.

Крім того, оскільки правовідносини за кредитним договором не припинилися у зв'язку з ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, то в цьому випадку на поручителів покладається відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, вирішуючи питання в частині позовних вимог щодо солідарного стягнення заборгованості із ОСОБА_5, ОСОБА_3, колегія суддів зазначає наступне.

За своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобовязання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України немає.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-511цс15 та від 21 вересня 2016 року в справі № 6-1252цс16.

При цьому, колегія суддів виконуючи вимоги Верховного Суду, приходить до висновку, що відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості за окремими договорами поруки, не зумовлює відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з кожного поручителя окремо.

Таким чином дійшовши висновку про те, що на користь позивача підлягають стягненню відсотки за прострочення виконання зобовязання в межах позовної давності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню на суму 725, 27 дол. США, що за курсом 23.84 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.12.2015 року складає 17290, 44 грн. в межах пятирічного строку позовної давності від дати звернення до суду в грудні 2015 року, тобто за період з грудня 2010 року по жовтень 2014 року (виконання судового рішення), коли малося прострочення виконання зобовязання визначене судовим рішення.

При цьому, враховуючи неможливість солідарної відповідальність поручителів, таку суму нарахованих відсотків слід стягнути окремо з кожного поручителя рівними частинами, тобто по 362, 64 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом 23.84 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.12.2015 року складає по 8 645, 22 грн. з кожного.

Виходячи з викладеного апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановлення нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 1,3,4, ст. ст. 381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу - Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_5, ОСОБА_3, за участю третьої особи - ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" заборгованість по відсоткам по 362, 64 дол. США з кожного, що в гривневому еквіваленті за курсом 23.84 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.12.2015 року складає по 8 645, 22 грн. за кредитним договором №60454_cred від 13.04.2007 року та по 609 грн. судового збору з кожного.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_7 /підпис/ ОСОБА_8

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ ОСОБА_1

Повний текст судового рішення виготовлено 24 квітня 2018 року.