Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 554/741/16-ц

провадження № 61-9250св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - прокуратура Полтавської області,

третя особа - Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області на рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 листопада 2016 року в складі суддів: Дорош А. І., Бондаревської С. М., Карпушина Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до прокуратури Полтавської області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до прокуратури Полтавської області із заявою про вчинення злочину слідчими ОСОБА_6. та ОСОБА_5 під час досудового розслідування у кримінальній справі за фактом отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а саме в частині внесення неправдивих відомостей до постанови про закриття кримінальної справи, пошкодження речових доказів та безпідставного притягнення його до кримінальної відповідальності. Слідчі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 умисно знищили постанову від 12 грудня 2005 року про закриття стосовно позивача кримінальної справи за відсутністю в діях складу злочину та сфальсифікували іншу постанову про закриття щодо нього кримінальної справи від 12 грудня 2005 року у зв'язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. ОСОБА_5 умисно пошкодив речовий доказ, який би спростував вину ОСОБА_2 Досудове слідство за цими фактами проводиться тривалий час, відповідачем не вжито заходів щодо проведення почеркознавчого дослідження, не відібрано зразків підписів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Протягом 2003-2015 років слідчі органів прокуратури неодноразово незаконно приймали рішення про закриття кримінального провадження стосовно працівників міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за вказаними вище фактами, про відмову у визнанні ОСОБА_2 потерпілим, не вирішили поданих ним клопотань про проведення слідчих дій. Внаслідок неправомірних дій відповідачем завдано позивачу моральної шкоди, яку він оцінює у 1 008 696 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив стягнути з прокуратури Полтавської області 1 008 696 грн моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2016 року (в складі судді Січиокно Т. О.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, здійснюється саме за рахунок держави в особі Державної казначейської служби України в Полтавській області. У судовому засіданні позивачу роз'яснено про необхідність залучити до участі у справі як співвідповідача Державну казначейську службу України у Полтавській області, оскільки в разі задоволення позову саме на неї покладатиметься обов'язок щодо списання коштів з відповідного рахунка, попереджено про наслідки невчинення вказаної процесуальної дії. Позивач не довів, що неправомірними діями або бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_2 25 000 грн моральної шкоди. Стягнуто з прокуратури Полтавської області на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) відповідача позивачу завдано моральну шкоду, тому саме прокуратура Полтавської області як юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Полтавської областіпросив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не довів наявності складу цивільно-правової відповідальності у діях відповідача згідно із загальними підставами для відшкодування моральної шкоди. Посилання апеляційного суду на неправомірні дії слідчих та працівників прокуратури не доведено належними та допустимими доказами. Відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокуратури, здійснюється за рахунок держави та саме Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного і місцевого бюджетів на підставі рішення суду. Отже, Державна казначейська служба України є належним відповідачем щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконних дій прокуратури.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи, що відповідач протягом 2005-2016 років умисно не проводив досудового розслідування за фактом вчинення стосовно позивача злочинів. Слідчі органи прокуратури неодноразово незаконно приймали рішення про закриття кримінального провадження, про відмову у визнанні

ОСОБА_2 потерпілим, не вирішили поданих ним клопотань про проведення слідчих дій. Позивач надав обґрунтований розрахунок спричиненої моральної шкоди. Позов пред'явлено до належного відповідача, саме прокуратура Полтавської області як юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 17 липня 2002 року у с. Тахтаулове Полтавського району Полтавської області між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виник конфлікт, який перейшов у бійку, в результаті якої сторони отримали тілесні ушкодження.

Також 17 липня 2002 року у с. Тахтаулове Полтавського району Полтавської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник конфлікт, у результаті якого вказані особи зазнали тілесних ушкоджень.

23 жовтня 2002 року у с. Тахтаулове Полтавського району Полтавської області між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та

ОСОБА_2 виник конфлікт, який переріс у бійку, в результаті якої сторони отримали тілесні ушкодження.

28 лютого 2003 року Полтавський районний суд Полтавської області порушив кримінальну справу щодо ОСОБА_7, ОСОБА_8 за фактом заподіяння ними тілесних ушкоджень ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України.

29 квітня 2003 року Полтавський районний суд Полтавської області за скаргою ОСОБА_2 порушив кримінальну справу за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України.

14 травня 2003 року Полтавський районний суд Полтавської області за скаргами ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 порушив кримінальні справи за фактом спричинення їм тілесних ушкоджень ОСОБА_2 за частиною другою статті 125, частиною першою

статті 126 КК України, які цього ж дня об'єднано в одне провадження.

30 червня 2004 року вказану вище кримінальну справу направлено з Полтавського районного суду Полтавської області для проведення досудового розслідування до Полтавського районного відділу Полтавського міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі - Полтавський РВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області), а 03 лютого 2005 року згідно із вказівкою прокуратури Полтавської області справу передано для подальшого розслідування до Октябрського районного відділу Полтавського міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі - Октябрський РВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області), яку 14 листопада 2005 року прийняв до свого провадження слідчий ОСОБА_6

Встановлено, що 12 грудня 2005 року начальник відділення слідчого відділу Октябрського РВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_6 виніс постанову про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 на підставі статті 49 КК України, статей 5, 11 КПК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

09 жовтня 2007 року постановою прокурора Октябрського району м. Полтави радника юстиції ОСОБА_9 вищевказана постанова про закриття кримінальної справи від 12 грудня 2005 року скасована як така, що винесена передчасно.

Скасовуючи постанову начальника відділення СВ Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_6 від 12 грудня 2005 року, прокурор вказав на неповноту та необ'єктивність проведеного досудового розслідування у кримінальній справі, зокрема зазначив, що «…в ході досудового слідства необхідно витребувати характеризуючі матеріали стосовно ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, перевірити показання ОСОБА_7 про те, що вона зверталася до медпункту після того, як її побив ОСОБА_2 Також необхідно за наявності підстав пред'явити ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 обвинувачення і направити справу до суду».

Встановлено, що на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій у провадженні СВ Полтавського ВРП ПВП ГУНП у Полтавській області перебувало кримінальне провадження за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України.

13 квітня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до прокуратури Полтавської області із заявою про вчинення злочину слідчими міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_5 під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_2 У поданій заяві вказував, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 умисно знищили постанову від 12 грудня 2005 року про закриття кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 на підставі статті 6 КПК України та сфальсифікували іншу постанову від 12 грудня 2005 роком про закриття стосовно нього кримінальної справи на підставі статті 49 КПК України. Також вказував, що ОСОБА_5 умисно знищив речовий доказ - аудіокасету.

Встановлено, що ухвалами апеляційного суду Полтавської області від 24 червня 2010 року, від 16 листопада 2010 року, від 09 березня 2011 року, від 08 червня 2011 року, від 24 квітня 2013 року скасовано постанови Октябрського районного суду м. Полтави, якими залишено в силі постанови помічників прокурора про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а також залишено без змін постанови Октябрського районного суду м. Полтави, якими скасовано постанови помічників прокурора. Матеріали направлено для проведення додаткової перевірки.

Ухвалюючи зазначені судові рішення, апеляційний суд Полтавської області вказував на поверхневість проведених перевірок за заявами ОСОБА_2, непроведення аналізу свідчень опитаних службових осіб, невстановлення обставин виготовлення та підписання постанови про закриття кримінальної справи від 12 грудня 2005 року, причин появи у ОСОБА_2 примірника постанови від 12 грудня 2005 року про закриття щодо нього кримінальної справи за відсутністю складу злочину в його діях та причин зникнення її з матеріалів справи, невжиття заходів з метою можливого отримання зразків підписів ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які містяться в зазначеній кримінальній справі, та надання їх на дослідження спеціаліста-почеркознавця для підготовки довідки про ідентифікацію підписів на постановах чи відсутність такої, повного з'ясування обставин, за яких аудіокасета стала непридатною для прослуховування тощо.

07 квітня 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань із попередньою правовою кваліфікацією за частиною першою статті 365 КК України щодо неправомірних дій працівників Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області.

Постановами слідчих прокуратури Полтавської області від 28 жовтня 2014 року та від 31 серпня 2015 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях працівників Октябрського РВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2015 року скасовано вищезазначені постанови слідчих прокуратури Полтавської області у зв'язку з неповнотою проведеного досудового розслідування, матеріали кримінального провадження направлено для проведення досудового розслідування.

Встановлено, що на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій досудове розслідування кримінального провадження від 07 квітня 2014 року, яке проводить прокуратура Полтавської області, тривало.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин, що виникли у цій справі норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не можуть бути застосовані.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права та статті 20 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня

2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Такі висновки узгоджуються з висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про завдання позивачу моральної шкоди незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю прокурора, однак процесуальним законом, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, не передбачено процесуальної можливості залучення до участі у справі співвідповідача - Державної казначейської служби України під час апеляційного провадження.

Стягуючи кошти з прокуратури Полтавської області, суд апеляційної інстанції не врахував, що збитки, спричинені співробітниками прокуратури, які виконують свої обов'язки відповідно до наданих законодавством повноважень і в рамках Закону України «Про прокуратуру», компенсуються державою за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

З наведених підстав оскаржуване рішення апеляційного суду не можна визнати законним і обґрунтованим.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не довів факт спричинення йому моральної шкоди діями та бездіяльністю прокуратури, оскільки не перевірив належним чином усіх фактичних обставин справи та не дав їм належної правової оцінки.

Також місцевий суд не роз'яснив позивачу про необхідність подання заяви про залучення до участі у справі як співвідповідача Державної казначейської служби України, а не Державної казначейської служби України у Полтавській області, оскільки остання не є юридичною особою та не може бути відповідачем у цій справі.

Відповідно до частити третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджені зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

І. М.Фаловська

С. П. Штелик