Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 540/165/16-ц

провадження № 61-4017 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Машівського районного суду Полтавської області у складі судді Ряднини В. М. від 24 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області у складі суддів: Гальонкіна С. А., Лобова О. А., Абрамова П. С., від 18 липня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_3 подав до суду позовну заяву до головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області) про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання переглянути рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 січня 2015 року він з метою ведення фермерського господарства придбав у колективного сільськогосподарського підприємства «Агрофірми «Кошманівка» (далі - КСП «АФ «Кошманівка») на відкритих торгах багаторічні насадження (сад зерняткових культур) площею 122,9769 га, що знаходиться за межами с. Кошманівка Машівського району Полтавської області на території Кошманівської сільської ради. 28 січня 2015 року позивач звернувся із клопотанням до Головного управління Держземагенства у Полтавській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що знаходиться під садом орієнтовною площею 122,98 га, з метою її оренди для ведення фермерського господарства.

21 вересня 2015 року ГУ Держгеокадастру у Полтавській області прийнято рішення про відмову в задоволенні його клопотання. Причинами відмови зазначено те, що до заяви не додано документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, рекомендовано надати довідку про ліквідацію КСП та відсутність правонаступника.

Позивач вважає, що відмова в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема статті 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), та взагалі належним чином не мотивована.

Таким чином, просив визнати незаконним та скасувати рішення ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 21 вересня 2015 року № 2451/0/72-15, зобов'язати відповідача переглянути рішення про надання йому дозволу на розробкупроекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 122,98 га за межами населеного пункту на території Кошманівської сільської ради Машівського району Полтавської області.

.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що земельна ділянка не може бути передана в користування позивача, так як багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки, яка перебуває у власності (користуванні) КСП «АФ «Кошманівка».

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову за безпідставністю.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставини справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Зазначає, що орган Держгеокадастру обґрунтовано запропонував позивачу надати додаткові документи для вирішення питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки орган державної влади повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду. Відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що апеляційним судом належним чином не враховано положення статті 7 Закону України «Про фермерське господарство».

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України, у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України, у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України, у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац 2 частини першої статті 7 вказаного Закону).

Частинами другою та четвертою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

При вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 вказаного Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Такі висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2902цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-2903цс15.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивачем було надано всі необхідні документи передбачені, чинним на той момент законодавством, та безпідставно відмовлено у задоволенні позову. Однак суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про те, що орган Держгеокадастру, діючи в межах своїх повноважень та відповідно до норм спеціального Закону, обґрунтовано запропонував позивачу надати додаткові документи для вирішення питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням досліджених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 22, 23, 93, 123, 124 ЗК України та статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик